Dr. Baktay Zelka és Dr. Baktay Miklós

ESETEINK

Páratlan párkapcsolatok

(Egy terapeuta pár gyakorlatából)

Pszichogram

© Dr. Baktay Zelka és Dr. Baktay Miklós, 2019

ISBN: 988-615-81271-8-9

Lektor: Bélteki Krisztina

Korrektor: Máté Gizella

Prológus

”Szemünk pillás függönye fent:

Hol a színpad? Kint-e vagy bent

Urak, asszonyságok?”

(Balázs Béla)

„Az interneten találtam rájuk, házasságom krízis állapotában. Azóta elmúlt házasságom és krízisem, mindössze válságaim vannak, mint oly sokaknak.

Amatőr ítész, de profi olvasó és páciens vagyok, csak ez szolgálhat gondolataim hiteléül. A kéziratot olvasva fogalmazódott meg bennem az, amit már tapasztaltam, de még nem tudatosodott: Zelka és Miklós kíváncsiak, mint a kölyökkutyák.

Ha én megyek hozzájuk, rám kíváncsiak, és úgy figyelnek rám, hogy ez már magában megéri. És épp úgy keresnek a helyzetekben, tárgyakban és emberekben örömet, mint egy játékos kutya.

A közös foglalkozásba aztán tényleg bevetnek apait-anyait – még a gyerekeiket is. Képzettségeik és tehetségük profi segítővé teszik őket, mint a jólképzett vakvezető kutyát, aki átsegíti gazdáját olyan helyzeteken, amire a gazdinak nincs receptora.

Saját életünk fordulópontjait, veszélyeit nem mindig tudjuk reálisan felmérni. A könyv eseteinek tükörcserepeiben magunkra, problémáinkra ismerhetünk és ébredhetünk.

Ha életünk esetleg nem ájult boldogságban és gondtalan gazdagságban telik, vagy esetleg eddig igen, de pont mostantól fogva nem, láthatjuk, nem vagyunk egyedül. És azt is láthatjuk, változni és változtatni lehet

Legyünk kalandvágyók! Útipoggyászul vigyük ezt a könyvet, némi bátorságot és humorérzéket. Én csomagolok.

Egy eset”

Rejtély a hölgyegyletben

Könyvünk ötlete akkor született, amikor egy hölgyegylet meghívott minket, hogy meséljünk a dolgainkról. Hamarosan megtaláltuk a forgatókönyvet. Ott hevert az asztalunkon.

Keménykötésű, bordó borítós könyv, rajta dombornyomással, alig észrevehetően az évszám. Ebbe írjuk be a kliensek időpontját, a kutyák oltását, a házvezetőnő fizetésnapját, az egyetemi órákat és a cikkek határidejét. A hölgyegyleti előadás abból állt, hogy aznap estétől elindultunk visszafelé az időben. Megmagyaráztuk az egyes bejegyzéseket, elmondtuk, mi van mögöttük. Még a rejtélyes MF rövidítést is feloldottuk, amit már sokan lestek meg a vállunk felett, és amiről annyit tudhattak csak: Mindenekelőtt Fenntartott. Vagy: Mindennél Fontosabb. De persze mást jelent.

A hölgyegylet azt kérte, fél órát meséljünk, amolyan vacsora előtti kis frissítőként. Aztán vacsora alatt nagy pusmogás indult és végül a desszerttel együtt elénk tárták kérésüket: folytassuk. Legalább egy kerek hétig jussunk el a mesélésben. És persze hamarosan az is kiderült, van egy téma, ami különösen érdekli őket. Folyamatosan erről érdeklődtek, sőt, mindjárt előre is kellett lapoznunk a naptárunkban, mert bejelentkeztek. Igaz, ceruzával és kérdőjellel, mert ugye még egyeztetni kell a férjekkel, akik nagyon elfoglaltak.

Azóta többször hívtak minket naptárnézőbe, például pszichológia szakos hallgatók, akik állították, most látták meg igazán a pályában rejlő szépségeket.

Naplós sikerünk titka abban áll, hogy életünket mélyen átszövi munkánk, sajátos viszonyrendszert alakítottunk ki klienseink, családi életünk és egyéb dolgaink között, így még a látszólag banális történetek is mélyebb értelmet kapnak.

– Kulisszatitkok – vágná rá egy tapasztalt dramaturg. – Backstage story.

Csakhogy mi a kulissza? Mi otthon foglalkozunk azokkal, akik hozzánk fordulnak. Családi környezetben, sokszor vesznek részt gyerekeink is a terápiában; fontosnak tartjuk megmutatni, nálunk is vannak konfliktusok. Az, amiben többet tudunk másoknál, éppen a konfliktusok kezelése.

Baba a létrán

Lili lányunk még hat hónapos sem volt, még járni sem tudott, de már mászott. Mégpedig főként vertikális irányban. Felmászott a székekre, az asztalokra, ablaknyitókon csingázott. A legnagyobb örömöt szereztük neki, ha elővettük a létrát. Boldogan kúszott felfelé, ha kicsúszott a lába, türelmesen várt, amíg visszaigazítjuk, azután mászott tovább. Lefelé pedig öreg sziklajárókat megszégyenítő gondossággal keresgélt lábujja hegyével kapaszkodót. Ha elfáradt, akkor bizony nagyot esett volna, de jó előre látszott, mikor veszti el az egyensúlyát, így odakészültünk és még arra is figyeltünk, hogy azért némi tompított becsapódás legyen – akkora, amekkora alkalmas az egészséges veszélyérzet formálásához.

Kezdetben csak a pozitív kommunikáció gyakorlására használtuk. Az olyan mondatok helyett, mint:

– Vigyázz, mert leesel!

– Jaj, nyakát töri az a gyerek!

– Nem szabad ilyet engedni!

Éles helyzetben is gyakorolhatták klienseink a leckét:

– Nagyon jól kapaszkodsz!

– Milyen ügyesen visszafogtál!

– Nagyon jókor kapott el apa!

Az igazán hatékony időszak Anitával kezdődött. Anyja nélkül egy lépést sem volt hajlandó megtenni, állapota egyre rosszabbodott, pedig már elmúlt huszonhat éves, nyert komoly művészeti díjakat, csak éppen egy távoli országban átélt szerelmi csalódást nem tudott feldolgozni.

Találtak sok divatos nevet a bajára, ő is, a mama is.

Mi azzal kezdtük, hogy egyikünk leültette Lili létrája tövébe, egy fotelba. Neki csak annyi dolga volt, hogy ülve maradjon. Tíz perc múlva olyan izzadság tócsa gyűlt össze alatta a fotel párnáján, hogy kénytelen volt törülközőt kérni.

– Jó, hozok, addig figyelj a kicsire.

– Jujujujuj…

– Úgy, ahogy én. Csak, ha nagyon esik, akkor kapd el, és csak közvetlenül a padló felett.

Áttessékeltük a kedves mamát is, foglalna helyet a fotelban, azon a jó puha törölközőn.

– Csak annyi a dolgod, hogy csendesen ülve maradj – mondta Anita miközben tekintetével a létrán függött.

Tíz perc múlva olyan izzadság tócsa gyűlt össze a kedves mama alatt, hogy törülközőt kellett cserélni.

Aztán Lili megunta a dolgot.

Anya és lánya egész életüket másképpen kezdték látni.

– Egy rezgőkör van közöttünk – kezdte megfogalmazni Anita. – Te féltesz engem, én meg félek, mert féltesz, ezért még jobban rá vagyok utalva a féltésedre.

– Nagyanyádat kellene leültetni oda a létra tövébe!

– Azonnal szörnyet halna!

– Félted?

– Nagyon.

Nevettek. Megkönnyebbültek. A terápia lényegi részén túl voltak.

A legnagyobb hatással persze úgy vannak a gyerekeink a munkánkra, hogy minket segítenek döntően új felismerésekhez.

Hogy tanul a jó pap?

Peti egy hónapos volt, amikor döbbenten néztük, ahogy Géza doktor bácsi oltotta. Használta ugyan az eldobható tűt, de pontosan úgy, mint a régi kifőzhetőt. Ide dugta, ott szívott vele, hát persze, hogy Peti fiunk minden oltása begyulladt. Az oltások mennyisége pedig erősen megemelkedett abban az utóbbi ötven-hatvan évben, amióta Géza doktor bácsi praktizált. Ez nekünk havi három álmatlan éjszakát jelentett. Akkoriban már végzett mentőápolók voltunk, így hát szóvá tettük a dolgot. Géza doktor bácsi a füle botját sem mozgatta. Legközelebb ugyanúgy kezdte. Elmondtuk, végzett mentőápolók vagyunk, szívesen dolgozunk a keze alá. Azt válaszolta, őrá ötven éve nincs panasz.

– Csak Petinek gyullad be az oltás helye?

– Másnál is előfordul.

– Normális az, hogy minden oltás után begyulladjon?

– Többnyire ez a helyzet. Kicsit borogatni kell.

Hagytuk békében távozni és készültünk az álmatlan éjszakára. Rájöttünk, hiába olt az öreg fél évszázada, attól még rosszul csinálja. Tapasztalata pedig annyi van, mint egy végzősnek, mert pontosan annyi visszajelzésre változtatta meg a viselkedését. Egyetlen egyre sem.

Váltottunk. Gerda doktor néni már Lili összes oltásán túl van, egyetlen egy sem gyulladt be. Kiszámoltam. Összesen harminc nyugodt éjszakát köszönhetünk neki.

Géza doktor bácsinak azonban egy életre hálásak vagyunk. Ő juttatott minket arra az elhatározásra, hogy folyamatosan tanulni fogunk. Mindegy mit, hipnózist vagy desktop publishinget, búvárkodást vagy neurolingvisztikus programozást, az a lényeg, hogy haladjon velünk a bicikli.

Az ész egyetemes eszköz

Másfelől Géza doktor bácsi valahogy úgy működött, mint a védőoltás. Saját szunnyadó képességeink mellett családi hagyományaink felidézését is aktiválta. Miklós édesapja például negyvenegy éves volt, amikor megtanult biciklizni.

Józsefvárosi gyerek létére tizenöt évet leélt Szombathelyen, a „becekli” városában, és ellenállt. Azután mégis megunta a szaladgálást négyéves fiacskája után, vett egy kerékpárt, elvonult egy néptelen helyre, ahol közel távol egyetlen csipkebokor virított, és akkor ment haza, amikor a bokor összes tüskéjét magában tudhatta. Olyan nyolcast tett az első kerékbe, amilyennel kevés kezdő tudott volna hazahajtani. Neki sikerült. A családi hagyomány szerint később ez a nyolcas hiányzott neki, mert úgy igazán egyenesen még évek múlva is ritkán tudott hajtani. Viszont ez a siker felbuzdította.

Józsefvárosi gyerek létére csak egy kis gyógynémetet tanult, míg a szombathelyi pereputty „von Haus aus „jobban beszélt németül, mint magyarul. A „nitfortekint” (ne a gyerek előtt) rá is vonatkozott, ha az anyósa olyasmit mondott, amiről nem akarta, hogy veje megértse, akkor azt németül mondta. És mindig olyasmiket mondott. Na, erre a Józsefvárosi gyerek fogta magát, elkezdett módszeresen németül tanulni. Egyszer aztán, amikor az anyós szabadon engedte a svábsárkányt, hát a vej szép hóhdajcsul megszólalt: „Nicht vor dem Kind. Így van helyesen.”

Miklós is elmúlt negyven, amikor filozófusi végzettségével és szerkesztői gyakorlatával úgy döntött, az ész egyetemes eszköz, és ha már szombathelyiből józsefvárosi gyerek lett, nosza, ő is megtanulja, amit a nagyok tudnak. A csipkebokor helyett nálunk a családi költségvetés bánta ezt a felbuzdulást, a nyolcasok helyett a nullák sokaságával kellett megküzdenünk, melyeket ékes német és angol üzleti nyelven állítottak ki a képzésekért. És az ezredfordulón újra belecsöppentünk azokba a helyzetekbe, amikben évtizedekkel azelőtt botladoztunk. Bécsben, Münchenben, Zürichben kellett ismerősöket felhajtani, hogy legalább a szállás „meg legyen oldva”. Most nem szalámit vittünk ki eladni, hanem fordítást ajánlottunk cserébe a képzésért. Az árfolyam ugyanolyan megalázó volt, mint a hetven dolláros időkben: egy bécsi képző például hat napért kérte egy egész vastag könyv lefordítását, nyomdai előkészítését, kiadását. Utoljára a Biblia elején olvastunk hat ilyen értékes napról…

Végül kettőnk összes diplomájával, szakképzettségével, egyéb tanfolyami végzettségével és meglévő munkatapasztalatával olyan sokoldalúak lettünk, hogy egészen meglepődtünk, amikor a szembe-szomszéd fiú lemerült akksijú rozzant Fordjának bebikázása után a saját autónkat szerelőhöz kellett vontatni. Az immobilizer annyira megmakacsolta magát a szerinte szabálytalan művelettől, hogy az öt perces segítségadás után fél délutános programot adtunk annak a kutyás barátunknak, aki vállalta a vontatást. A szomszéd fiú addigra persze már messze járt, mi viszont kutyás barátunkkal együtt megtapasztaltuk, hogy segíteni kockázatos dolog.

A kutyák és a segítés még jó darabig kézenfogva járt minálunk. Például mentőápolói végzettségünket is Galiba kutyánknak köszönhettük. Honnan lett nekünk Galiba kutyánk?

A kutya fája

Akkor már három éve vegzáltak minket folyamatosan azok az orvosok, akik ötven éve tudták, hogyan kell gyereket csinálni. Laborok és műtők, mikroszkópok és endoszkópok, leletek és ijedelmek közepette éltük szerelmi életünket, ami gyakran torkollott vad száguldásba peteérés idején.

És akkor döntöttünk úgy, jó lesz nekünk a kiskutya.

Tigris és a dögdoki

Persze azon nagyon sokat törtük a fejünket, minek nekünk gyerek, mi mozgat olyan erősen, hogy vietnámi gyereket pesztonkálunk, hogy egy kutyára fordítjuk energiánk, időnk és jövedelmünk jelentős részét. Merthogy Galiba előtt volt nekünk Pukmarinunk, vietnámi szomszédunk négyhónapos fia, akit minden délben jó órás sétával kikocsikáztattunk a Józsefvárosi Piacra, hogy ott megszoptassa az anyukája a bugyibolt raktárjában. Közben elücsörögtünk a vietnami bugyiboltban, ami tulajdonképpen egy szabvány konténer elé tákolt pult volt. Jöttek a vidékiek, akik a gyári kollektíva számára vásároltak ezrekért bugyit és melltartót, jöttek a román hordárok, és jöttek az újabb és újabb rendelkezések, amik a kiszolgáltatott keleti kereskedők vérét szívták. Egyszer például azzal állt elő a másodállású rendőrökből álló felügyelet, hogy magyar állampolgár kell minden vállalkozásba. Így lett Miklós stróman. Bement a felügyelőségre, ahol a másodállású rendőrök fényképet készítettek róla egy megszólalásig ugyanolyan szerkezettel, amint amivel az okmányiroda dolgozott. Ki is nyomtatták a másodállású rendőrök egy megszólalásig ugyanolyan szerkezettel, amint amivel az okmányiroda dolgozott. Adtak neki egy igazolványt a másodállású rendőrök egy megszólalásig ugyanolyat, mint a személyije. Na, ezzel kiülhetett a standra, és várta, hogy ellenőrizzék a másodállású rendőrök. Másnap reggel fél ötkor már ott volt a piacon a bugyibolt nyitásakor. Egész más volt ez, mint a déli világ. A nagy cápák suhantak végig ilyenkor, menő elit belvárosi butikosok, márkás bolthálózatok inkognitóba bújt üzletvezetői. Hozzá sem nyúltak az áruhoz, csak rendeltek egy-egy kartonnal. Miklós tátott szájjal figyelt. Közben mulatott a többi standokon felszaporodó strómanokon. Elképesztő ügyességgel szedték össze a távol-keletiek a legmókásabb közel-kelet-európai figurákat: kiérdemesült örömlányok, aktív alkoholisták, börtöngyúrt roma csávók egyeztették munkabérüket egymással – na és vele, akit csak doktornak szólítottak. Egyiknek meg is maradt a telefonszáma, a Tigris sok mindent el tud intézni neki. Igaz, amikor először kérte tőle egy parkolási bírság elsikamikálását, nem akarta megismerni.

– Én vagyok, a doki, a bugyis standról.

– Anyáddal szórakozz, köcsög.

– Te vagy az, Tigris?

– Te ki vagy, buzikám?

– Tudod, te voltál a cipős kínainál, és meg a bugyis vietnáminál…

– Jaj, nyald meg a f…om, akkor miért mondod, hogy doki vagy? Hozod rám az ideget világba…

– Te szólítottál így…

– Doktornak, te bibolák. A formád miatt. Na, mondjad…

Hiába mondta, kicsi volt a tét, nagy a munkadíj. A Tigris több százezres elmaradásra szakosodott.

Később persze kiderült, hogy a doki egy külön szakma. Azokban a társaságokban, amelyek dögök újrahasznosításával foglalkoznak, szóval elhullott állatokat adnak el menő henteseknek, a doki az, aki hegyes pálcájával megszurkálja az árut és eldönti, érdemes-e érte kifizetni kilónként négy eurocentet, vagy hagyják tovább rothadni Isten nevében, a dögkútban.

Bizalmi állás a doki, ezért ijedt meg Tigris. Éppen kezdte komolyan feszélyezni ez az üzletág. Lévén pedig dögözésről szó, hát azt is mondhatjuk, húsbavágó lett a dolog.

Piacon a tudásunk

Szóval ott ült Miklós a börtöngyúrt Tigris és a tenyérjós Regina társaságában, és röhögték egymást, meg a másodállású rendőröket, akik komoly képpel igazoltatták őket. A Kaponyás a farmereseknél annyira berúgott, hogy a pultot kellett arrább tenni szikkadt feje fölül, mert azt könnyebb volt mozgatni, mint őt. Miklós javasolta is, vágjanak neki egy lyukat, tegyék fölé az igazolványát, vezessék be hozzá a folyó bort, és akkor teljesen beépül, mint egy szentkép, vagy Lenin.

Mert a leépülésen már túl volt.

Szóval Miklós ült ott épületes ötleteivel, amiken a másodállású rendőrök kényszeredetten mosolyogtak, és azon töprengett, mi lesz, ha megjön az első ismerős. Mondjuk egyik kliens pár nőtagja, hogy erotikus fehérneműt szerezzen be magának jutányos áron. Elhessegette a gondolatot, mert Fu felismerte a testméretek és a jövedelmi viszonyok közötti összefüggést, ezért az ő árfekvésében szinte kizárólag xxx-el kezdődő méretek voltak.

Na, jó, de ha mégis… mert akkoriban sokat foglalkoztunk kórosan elhízottakkal is. Akiknek már az is teljesítmény volt, ha az xxxxxxxxxx-es bugyi és a rekord b-es melltartó felment rájuk. Azt is megtehette volna, hogy lebukik, mint Regina, aki szinte olyan volt, mint egy céllövöldés bódéban a kacsa, ha jól célzó társaság elé került. Hiába, neki hasonló körből kerültek ki a kuncsaftjai, mint a kínai művirág-áruséi.

Végül Miklós úgy döntött, vállalja ottlétét, büszkén feszített Fu és Nyu bugyis standján, mellén a kitűzővel. Két indokot mérlegelt. Egyrészt úgy gondolta, érdemes lenne könyvet írni erről a piacról, és ezzel ki is magyarázza ottlétét. Ahogy azonban megismerte a másodállású rendőrök sajátos világát, amiről Tigris narratívái is elárultak ezt-azt, úgy gondolta, inkább az öngyilkosságnak azt a módját választja, hogy egy világítótorony tetején veszi be a mérget, úgy, hogy még legyen ideje főbe lőni magát és teste a part menti sziklákon zúzódjon szét, ahonnan a hatalmas hullámok azonnal a mélybe mossák a beetetett cápák elé. Ezt nagyobb valószínűséggel túléli, mint a kínai piacról szóló könyv halvány gondolatát.

Szóval maradt az, hogy szerelemből.

Ezt a magyarázatot próbálta ki Tigrisen és Reginán. Megértően bólogattak. Még a Kaponyás is.

– A gyerek az élet célja! – mondta. – Idefigyelj, én ismertem a Zámorit, de még azzal se cseréltem volna, mert nem volt gyereke.

– Neked van? – kérdezte Regina.

– Hát persze. Kettő. – mutatta Kaponyás a füleit.

– Hol? – froclizta Tigris.

– A májam tudja. De van. Érted!? Van. Na, ez az.

– Ki az a Zámori? – okvetetlenkedett Miklós.

– Szabolcsi gyerek, nagyon lent kezdte, de végülis…

– …végülis…

– Végülis övé a…

– a micsoda?

– A vastelep.

– Egy frászt! – vágta rá Tigris. – A kertje végében van egy csomó ócskavas, és féláron veszi át a kábelt a gyűjtőktől, mert pálinkában fizet.

– Szabolcsival! – vágta rá lelkesen a Kaponyás.

– Na ezt fordítsd le a bugyisodnak! – rikkantott Regina.

Kérése jogos volt, mert Zelka kidolgozott egy végletekig egyszerűsített nyelvet, amivel a piaci szókincsre építve még városnézést is tartottunk szülőtársainknak. Szájtátva nézték a Parlamentet, ami amúgy tíz percnyi autóút volt lakásuktól.

– Itt dolgozik főnök Magyarország – kommentálta Zelka.

– Itt csinál tévé műsor.

– Első híd át a Dunán. Nagyon régi. Német csinál bumm, épít ugyanúgy.

– Nagyon drága – bólogatott Miklós az Alagútban. – Ha van eső, betolják ide.

Nos, eme kommunikációs készség birtokában fordult oda Fu-hoz:

– Gyerek kell nagyon.

– Gyerek csinál minden – derült fel Fu arca.

Ebben aztán meg is egyeztek. Úgyhogy, ha jött volna ismerős, Miklós elmondta volna, azért ücsörög ott a bugyis pult mögött, mert Zelkával nagyon vágynak gyerekre, ezt a vágyukat átmenetileg Fu fiával elégítik ki, ám ha Fut bezárják a nyugdíjas és másodállású rendőrök, akkor még pótgyerekük se lesz.

Miért kell a szerelem?

Amúgy sokat beszélgettünk egymással, mi ez az erős gyerek utáni vágyakozás. Mert Nyu általában ötkor állított be Pukmarinnal. Fu ugyanis mélyen hitte, az összes bugyiárus közül nekik kell elsőként kinyitniuk és utolsóként bezárniuk ahhoz, hogy jól menjen az üzlet.

– „Kell jó piac” – mondta, és természetesen ugyanígy volt ez hétköznapokon és hétvégéken, valamint az összes olyan ünnepnapon is, amikor törvényi előírások kényszere folytán nem volt zárva a piac ötös kapuja.

Pukmarinra ébredtünk, és ő velünk töltötte éber óráinak kilencven százalékát. Mi pedig mindent és mindenütt vele együtt csináltunk. Miért volt hát a gyerek és miért lett Pukmarin ilyen fontos számunkra? Olyan eredményre jutottunk, amit talán még tudományos közleményként is publikálunk egy napon.

A közfelfogás azt tartja, a szerelem tulajdonképpen egy olyan furcsa tudatállapot, ami a feleket felfokozott szexuális aktivitásra készteti, így segítve elő az utódnemzést.

Csakhogy a többi fajnál is megjelenik a felfokozott szexuális aktivitás, ami az utódnemzés után azonnal lecseng. Nálunk viszont másképpen van. A szex csak egy eleme a szerelmi állapotnak, amit sokkal inkább jellemez az erotika. A szerelmesek gyermeteg módon viselkednek, becézgetik egymást, úgy viselkednek a másikkal, mintha az valóban a babájuk lenne. Szóval igazából arra készít fel minket a szerelem, hogy majd megfelelőképpen fogadjuk a világ legkiszolgáltatottabb lényét, az újszülöttet. Még ha az első aktus azonnal nemzéshez vezet, akkor is kilenc teljes hónap áll rendelkezésünkre ahhoz, hogy felkészüljünk az újszülött fogadásának elképesztően bonyolult feladatára.

Tehát megfordítottuk: a szerelem, az erotika és a szexuális vágy azokat a magatartásmódokat segít begyakorolni, amelyekre majd az újszülöttnek, a csecsemőnek vagy éppen a kisgyereknek lesz szüksége.

Persze, mint minden program, ez is hordoz magában furcsa szubrutinokat. Sokan, nagyon sokan szenvedjük meg ugyanis, hogy párunk helyébe hirtelen belép az újszülött, teljesen lekötve a figyelmét.

Alaposan megszenvedtük, hogy állandóan egymás közelségét kívántuk, mint kisbaba az anyukáét. Nagy komoly tárgyalásokon is fogtuk egymás kezét, simogattuk egymás térdét. Viselkedésünk erősen veszélyeztette egyik nagy projektünket, Gullivert is, amiről akkoriban államtitkári, főpolgármesteri és főigazgatói szinten tárgyaltunk. Volt egy menedzserünk is, igazi öltönyös, nyakkendős üzletember. Kikérte magának viselkedésünket.

Kirándulás a belekbe, lángok a gyomorban, buli a pincében

Gulliver ötlete nem sokkal azután jött, hogy elfújták a ’96-os Expót. Ott egy olyan bizottságban ült Miklós, aminek az volt a feladata, találná ki, mi is legyen a magyar pavilonban. Ő azt mondta, legyen zene, mégpedig a látogatók zenélhessenek, úgy, hogy különféle hangszereket szólaltatnak meg, de tárgyakhoz érve, sőt, a járólapokon ugrálva is járulhassanak hozzá a heteken át tartó jam sessionhoz. Az ötlet hamvába hullt az Expo ’96-tal együtt. Ám az Expo ’96 helyett volt egy kiállítás-féle a BNV-n, amihez ugyancsak felkérték ötletelni. Valami természetvédelmi arculatot vártak, de újdonságot, olyat, ami mindenkit megszólít Afrikától Amerikáig.

Az Édenkertet építsük meg – gondolta először – az emberiség bölcsőjét, a szavannát, azt a tájat, ami olyanná tett minket, amilyenek ma is vagyunk, amihez a kezünk idomult, amihez a testtartásunkkal alkalmazkodtunk, ami a hordáink szerkezetét formálta, és így tovább.

Azután rájött, egykoron mi is részesei voltunk ennek a tájnak, akár ma a zsiráfok, a sakálok vagy a fűtenger. Mi több! A mi testünk is egy táj! Vannak domborulatai, hegyei, völgyei, van belső világa, sok-sok faj él bennünk ökológiai egységben évek százezrei alatt kialakult szimbiotikus kapcsolatban. Nosza, mutassuk meg ezt a tájat, építsünk fel egy hatalmas embert, akit belülről is bejárhatunk, akinek megcsodálhatjuk csodás működését. Építsünk Gullivert!

A projekt bejelentésénél jelen volt Budapest akkori főpolgármestere és az UNESCO akkori főigazgatója. Felkapta a sajtó.

Zelka akkoriban ugyancsak az emberi test belsejével foglalkozott, doktoranduszként azt vizsgálta, mit is gondolnak a kisgyerekek saját magukról, hogyan képzelik el belülről a testüket. Le is rajzoltatta velük. Egyikük szabályos lángokat rajzolt a gyomorban, mondván testünk a táplálék elégetésével nyer energiát. Másikuk a combok belső oldalára kanyarított egy-egy lépet, mert hát az ember úgy jár, hogy lép, lépeget.

Úgy ismerkedtünk meg, hogy egy kongresszuson Zelka ismertette ezeket az eredményeket, Miklós pedig elájult tőlük. Zelkától és az eredményektől. Félszegen elmondta, valami hasonlóban töri a fejét, Zelka meg már hallott az ő Gulliveréről.

Így lett az emberi test a mi közös nagy projektünk. Ismerkedtünk szépségeivel, domborulataival és meredélyeivel, kölcsönhatásaival, a természet legszebb tájait kezdtük jelenteni egymás számára.

Fülig szerelmesen nyakig voltunk munkával. Egyfelől irányítottunk egy csapatot, amely elkészítette Gulliver fülét, és köré kiállítást az emberi hallásról, másfelől tovább folytattuk a kutatásokat arról, hogyan alakul a gyerekek testképe, mit gondolnak saját magukról, a fogantatásról és a többi olyan dologról, ami fontos – szóval a szexről.