Dr. Baktay Zelka, Dr. Baktay Miklós, Szabó Ágnes

Önimádók

Kezelési útmutató nárcisztikus személyiségzavarhoz

Rebann – Pszichogram

Előszó

Ez a könyv elsősorban abban segít, hogy őrizzük a hitet. Enyhíti az önvádat, tompítja a bűntudatot, csillapítja a hitbéli kételkedést azoknál, akik már találkoztak olyan emberekkel, akikről itt írunk. Mert velük egyetlen találkozás is hatalmas kísértés. Képes sötét elkeseredésbe, tehetetlen indulat-kitörésbe, szerelem-dühbe hajszolni még azokat is, akik erősek hitükben, a szeretetben. Márpedig ki mondhatja el magáról, hogy hitét akár egy mustármaghoz is hasonlíthatja?

A gőg és pökhendi felsőbbrendűség magja manapság rendkívül szapora. Ráadásul a közösségek között szélesedő ugar olyan terepet szolgáltat számára, melyen fokozódó arányban burjánzik a nárcisztikus működés.

A nárcisztikus személyiségzavar jelensége számunkra, két gyermekes párterapeuta házaspár számára, kifejezett hitbéli fejlődést hozott. Hitünk végre kézen fogta tudásunkat.

Eddig is nyújtotta segítő kezét és el is fogadtuk, ha magunkról volt szó. Hálát adtunk a Szentléleknek, amikor sikerült megoldani egy-egy esetet, és később már hálásak voltunk a kudarcokért is, melyekkel újabb problémák megoldására ösztönzött. Kudarcaink sokáig a pszichológia tudományának keretein belül maradtak: nehezen ismertük fel az eredeti jó-szándékot, elsodortak az érzelmek, döcögött az együttműködés. Végül ez is a javunkra vált. Megtanultuk hogyan találkozik az alagút két vége. Az egyik vágatot Zelka hajtja a férjjel, a másikat Miklós a feleséggel. Egyszerű találkoztatni őket, csak a magasságot és az irányt kell egyeztetni.

Egyetlen helyzetben vallottunk – és vallunk ma is – következetesen kudarcot a párterápiák során, ez pedig a nárcisztikus személyiségzavar.

Az egyéni terápiában dolgozó pszichológusok nagy része számára teljesen látókörön kívül esik ez a problémakör. Vagy nem diagnosztizálják (akkor eleve nem látják), vagy beazonosítják ugyan, ám addigra a nárcisztikus személyiségzavarral élő kliens már veszi is a nyúlcipőt. Olyan érzékeny ugyanis, hogy egy-két finom gesztusból, néhány kósza kérdésből, pár apró megjegyzésből észreveszi a körülötte szoruló hurkot és már vágja is el a szálait. Cut off. Mint ördög a tömjénfüsttől, úgy irtózik a felismertetéstől.

Praxisunk első időszakában az volt a gyakoribb forgató-könyv, hogy a nárcisztikus személyiségzavarral élő cipelte el hozzánk a párját, kérve, próbáljunk normális embert faragni belőle. Később a nárcisztikus személyiségzavar áldozatai már direktben is találtak hozzánk utat, így aztán sok esetet tanulmányozhattunk hosszasan. Voltak olyan nárcisztikus személyiségzavarral élők, akikkel éveken át rendszeres kapcsolatban maradtunk. Nyugodt lélekkel mondhatjuk: kipróbáltuk rajtuk a pszichológia eszköztárát. Nagyrészt ezekről a tapasztalatokról szól a könyv.

E közös munkák legjobb eredménye is csak kárenyhítés volt. Abban igyekeztünk segíteni a házastársaknak, hogyan ellensúlyozzák a nárcisztikus személyiségzavarral élő másik szülő által okozott károkat, amíg benne kell maradniuk a kapcsolatban, és hogyan menekítsék ki a gyerekeket a bántalmazás és megalázás helyzetéből, amint lehet.

Hitünk inkább csak saját mentálhigiénénket segítette. Hálát adtunk a Szentléleknek, ha egy-egy apró lépést sikerült tennünk a békesség felé.

Azon kellett észrevennünk magunkat, hogy a saját életünkben is megszaporodtak a nárcisztikus személyiségzavarral élők. Egyre többször ütközött jószándékunk gőgös elutasításba, pökhendi módon lepattintottak minket, kevés esélyt adva arra, hogy jók legyünk. És akkor rá kellett jönnünk: messze elhagytuk a pszichológia berkeit, és hitünk segítségére hagyatkoztunk. Egyre többször fordult elő, hogy imádkoztunk egy-egy nárcisztikus személyiségzavarral élő felebarátunkért, és egyre inkább meg kellett látnunk: viselkedésüket a gonosz irányítja.

Esetükben fel kellett adnunk az eredeti jószándék tételezését. Ehelyett azt kezdtük vizsgálni, hogyan jön létre egy ilyen zavar, mi alkotja a nárcisztikus gócokat és hogyan terjed futótűzként ez járvány. Olyan gyorsasággal, hogy generációnként megduplázódik.

Meggyőződésünkké vált: a nárcisztikus személyiségzavar eredete a közösségi kontroll hiánya. Ez teszi lehetővé, mind a rejtett, rendszeres és tartós, testi és/vagy lelki gyermek-bántalmazást (megágyazva ezzel a zavar létrejöttének), mind pedig azt, hogy a nárcisztikus személyiségzavarral élők gátlástalanul ki-be járjanak különböző közösségekbe, könnyedén elhagyva őket, ha lanyhulni érzik az irányukba áradó csodálatot és/vagy szorosabbra fonódni a realitás-kontrollt (lehetővé téve ezzel a zavar fennmaradását).

Ebből következik, hogy a nárcisztikus személyiségzavar megelőzése, áldozatainak megmentése a közösségek feladata. Mégpedig a hívő közösségeké és a keresztény értékrendű családoké, mert csak az egymást támogató szeretet adhat elég erőt ezen az embert próbáló úton.

Néha arra gondolunk, valójában nem is terjedő járványról van szó, sokkal inkább arról, hogy a pszichológia és a pedagógia egyre bővülő eszköztára problémák sorát tudja megoldani. Úgy, ahogy a védőoltás száműzte a torokgyíkot, a himlőt és a tbc-t. A nárcisztikus személyiségzavar esetében azonban alkalmatlan a hagyományos eszköztár.

Helyette a szeretet, a türelem és a megértés vezethet csak eredményre. A közösségi hit megtartó ereje. A bizalom és a remény. Ebben a tekintetben azt mondhatjuk: mégis van eredeti jószándék ebben a kihívásban, mégis a Szentlélek vezet minket, még ha gyakran érzünk is elkeserítő tehetetlenséget. Keveset tudunk tenni, sokkal többet kell rábíznunk a hitre és a reményre.

Ám, ha meggondoljuk, a szántóvető is keveset tesz, amikor magot hint a barázdába. Szinte azt mondhatnánk, fölöslegesen dobálja el drága kenyerünk csodás alapanyagát. És ez így is volna – ha balgán eltekintenénk a hittől, a reménytől és a bizalomtól.

„Isten országa olyan, mint az az ember, aki magot vet a földbe. Utána, akár alszik, akár ébren van, éjjel vagy nappal, a mag kicsírázik és szárba szökik, maga sem tudja hogyan. A föld magától terem, először szárat, aztán kalászt, majd telt szemet a kalászban.” (Mk 4, 26-28)

Bevezetés

Ha műfajt választhatnánk a nárcisztikus személyiségzavar ábrázolásához, a legjobb talán a zene lenne. Drámai dobszó, brácsák és fájdalmas sikoly – melyet azok hallatnak, akik megélik a porba tiprás kínját.

Verset is mondhatna a nárcisztikus személyiségzavar áldozata. Motyogva, foga közt szűrve, ajkát harapdálva. Hitetlenkedve, kétkedve: megértjük-e – megérthetjük-e – végső elkeseredését, tehetetlen dühét?

Balladát írhatnánk tragikusan tönkretett sorsokról, melyek romjait hátrahagyva elegánsan libben tovább következő nagy tettei felé a nárcisztikus személyiségzavarral élő.

Személyes kérlelő levelet írhatnánk a nárcisztikus személyiségzavarral élőknek, melyben biztosítjuk őket: igenis értjük, tudjuk, hogyan kerültek ebbe a kínos helyzetbe, amelyre megoldást is kínálunk.

Írhatnánk zárójelentéseket azokról a szörnyű betegségekről, amik a nárcisztikus személyiségzavar hatása nyomán keletkeznek. Megnémulástól a rákig, asztmától az evési zavarokig.

És persze idézhetnénk a Szentírásból. Meggyőződésünk, hogy Jézus elkeseredett kirohanásai, a fügefától a farizeusokon át a mértéket vesztett tanítványokig, mind a nárcisztikus működés miatt megélt emberi tehetetlenség-érzésre vezethetők vissza.

A klasszikus szókratészi párbeszédet választottuk.

Felkértük hívő testvérünket, Ágnest, aki nagy élettapasztalattal, mélyen megalapozott értékrenddel rendelkező középiskolai tanár, lenne szíves képviselni az Olvasót. Rákérdezni arra, ami számunkra nyilvánvaló, segíteni kilépnünk szakmai korlátaink közül, a hit dimenziójában értelmezni a jelenséget.

Párterapeuta gyakorlatunk során több száz történetben láttunk tovalibbenni nárcisztikus személyiségzavarral élő embereket. Ez a legtöbb segítő szakmában előfordul. Van azonban néhány tucatnyi jól dokumentált esetünk, melyekben a Szentlélek segítségével a nárcisztikus személyiségzavarral élő fél is tartósan benne maradt a terápiás folyamatban. Követhettük sorsukat, kinyílt előttünk életük titkos ládikájának rejtett fiókjában őrzött gondosan kódolt kis sors-könyvecskéje, amit maguk sem olvastak még, hanem mindig csak írtak. Láttuk a párjaik döbbenetét, amint újra és újra szembesültek a hihetetlennel. Az elképzelhetetlennel.

Ezeket a döbbenetes pillanatokat igyekeztünk az olvasóközönség előtt újra átélni Ágnessel beszélgetve. Hálásak vagyunk, mert nekünk megadatott az élmény. Reméljük, az Olvasó hasonlóképpen érzi majd.

Talán érdemes először ezt a beszélgetést végigkövetni. Ezzel megtesszük az első lépéseket a helyzet érzelmi elfogadása felé. Reméljük ezután – újra nekikezdve a könyvnek – már a beszélgetés fonalába fűzött részek gondolatisága is könnyebben befogadható.

Zelka és Miklós

Mindannyian nárcisztikusok vagyunk?

Miklós: Ágnes, azért hívtunk beszélgetni, mert a hiteddel már olyan sok helyzetben adtál erőt nekünk. Pillanatnyilag annyit tudsz a témánkról, hogy valószínűleg mind a hármunkat érinti.

Ágnes: Mi érinthet mind a hármunkat? Van nekünk közös jellemzőnk?

Miklós: Arról van szó, hogy egy személyiségzavar, a nárcisztikus személyiségzavar terjed a társadalomban. Korábban egy viszonylag elszigetelt jelenség volt. Most nap, mint nap találkozunk vele, és meg kellene tanulnunk kezelni a hozzá kapcsolódó helyzeteket.

Zelka: Fontos kimondani: az, hogy a nárcizmusban mindannyian érintettek vagyunk, és az, hogy valaki nárcisztikus személyiségzavarral él, két nagyon különböző kategória. Mást von maga után az, hogy fontos számunkra a pozitív visszajelzés, számít, hogy mit gondolnak rólunk a többiek vagy szeretünk jó színben feltűnni. Ezek a jegyek önmagukban még egyáltalán nem utalnak személyiségzavarra. A viselkedésünkben időnként megjelenő nárcizmus (önszeretet) egészen mást jelent, teljesen más kategória, mint a nárcisztikus személyiségzavar.

Miklós: Mert ugye annyiban már nem piacképes a nem-tudásod, hogy amikor jeleztük, mi lesz a beszélgetéseink témája, akkor te azt válaszoltad: „mindannyian nárcisztikusok vagyunk”.

Ágnes: Igen-igen. Amikor ezt a témát említetted, visszagondoltam arra, milyen voltam én a kamaszkorom idején. Kerestem magamban a nárcisztikusságot úgy, ahogy én, vagyis az átlagember értelmezi: kóros önszeretetként. Meg is találtam! Akkoriban régi buszok jártak, és ezeken a buszokon volt egy széles ablak, amin keresztül a buszvezető látta az utasokat. Az ablaknak háttal ültek az utasok, én pedig gyakran álltam meg előttük. És – mivel a buszvezető gyakran belepillantott a tükörbe – én gyakran hittem azt, hogy engem néz. Azt gondoltam, hogy tán tetszem neki, mert csinos vagyok. Most azt gondolom, hogy ez tetszelgés volt, mert más visszajelzést nem kaptam a sofőröktől.

Miklós: Nagyon találó példa ez, mert valóban a kamaszok azok, akik per definíció nárcisztikusok. Aki sosem volt nárcisztikus, az sosem volt kamasz, annak kimaradt valami a személyiségfejlődéséből. A gyerekek is nárcisztikusok. A legkisebbek, akik mélyen meg vannak győződve, hogy a nap azért kel fel reggelente, hogy ők jól lássanak, este pedig azért nyugszik le, hogy ők jól tudjanak aludni, mert alvásidő van. Ez az egésznek az alapja.

Zelka: Tulajdonképpen ezt a gyermeki, egocentrikus, én-központú világképet meg a nárcisztikus viszonyulást lenne fontos élesen elválasztani egymástól.

Ágnes: Érezzük a határt? Én nem biztos, hogy érzem.

Miklós: Ez a nagy gond. Amikor nárcisztikus személyiségzavarról kezdünk el beszélni, olyankor egy jó ideig csöndben kell maradnunk és megvárni azt a pár percet, amíg a részletekről hallva mindenkinek hátán végigfut a hideg, mert azt gondolja magában: „de hát ez én vagyok, én ilyen is vagyok!”.

A kamaszokra jellemző még az is, hogy úgy gondolják, mindenre képesnek. Meggyőződésük szerint belőlük bárki lehet. Éppúgy lehetnek űrrepülők, mint Nobel-díjasok, és azt gondolják, miután leszállt az űrhajójuk és átvették a Nobel díjat, akkor még gyorsan belecsobbannak a vízbe, hogy az óceánt átúszva épp időben odaérjenek az Oscar-díj átadásra. Ilyesmi teljesen belefér a világképükbe és az önképükbe. És mivel mindannyian voltunk kamaszok, ezért a mi felnőtt énképünkben ott szerepel (legalább múlt időben), hogy „bizony, gondoltunk magunkról mi is ilyeneket”.

Zelka: Sőt, szerintem felnőttségünk legjobb pillanataiban hasonlóan érezzük magunkat, mint a kamasz éveinkben. Amikor igazán felszabadultak vagyunk, mondjuk valami nagy siker után, vagy amikor beleengedjük magunkat a jelenbe, egy jó jelenbéli helyzetbe, akkor az egy nagyon hasonló tudatállapot, mint a kamaszoké.

Búgócsiga

Ágnes: Most érettségizett az osztályom. Azt mondogattam nekik, hogy „maguk olyanok, mint a búgócsiga, ami színes, kicsit búg, a saját tengelye körül forog, és hogyha valami hozzáér, akkor azt lepattintja magáról”. Búcsú ajándékul végül pörgettyűt kaptak, mert búgócsigára nem telt, és a pörgettyű hasonló a búgócsigához. Egy kihegyezett ceruzaszerűség, amin van egy színes falap, amit ha megpörgetsz, akkor összemosódott színkeverék lesz a lapon lévő mintából, és amihez hozzáütődik, azt szintén lepattintja magáról. Ezt jó szimbolikának tartottam.

Zelka: Nagyon jó.

Miklós: Fantasztikus jó leírás. A nárcisztikus személyiségzavarral élő személy számára kétféle ember van. Az egyik, aki őt elfogadja és szereti – ez a jó ember –, a másik, aki őt bármi módon bírálni meri – ő a nemkívánatos, akit lepattint magáról. Ha pedig valamilyen keményebb kritika éri, a nárcisztikus személyiségzavarral élő kijön a sodrából, kitér a tengelyéből.

Ágnes: Ez az ember például a tanár? Aki annak a mozgását akarja megváltoztatni, aki saját tengelye körül forog?

Miklós: Tökéletes. A tanítványaid jelenlegi élethelyzete az, hogy éppen leérettségiztek. Hamarosan elérik őket az első olyan élmények, amikor valóban felnőttként kezelik őket, és szépen lassan kikerülnek majd a mostani állapotukból. Vagy megmaradnak benne, akkor viszont elkezdünk nárcisztikus személyiségzavarról beszélni.

Zelka: Azért is nagyon jó ez a pörgettyű hasonlat, mert megmutatja, hogyan lehet hozzányúlni, mennyi mozgástér adódik egy nárcisztikus személyiségzavarral élő ember kezelésében. Nagyjából két lehetőség áll előttem. Ha annyira óvatosan nyúlok hozzá, hogy nem érinti a mozgását, akkor hatástalan az én elmozdulásom, beavatkozásom. Ha viszont kibillentem az egyensúlyából, vagy leállítom a pörgést, akkor maga vagyok az ártó kéz, a destruktív elem az ő tengely körüli forgásában, az életében. Az egyik szélső érték tehát az, hogy érintetlenül hagyom és csak gyönyörködöm benne, a másik az, hogy teljesen „szétrontom”, tönkreteszem, s ez esetben egy sötét erőként szerepelek az élettörténetében.

Miklós: Már ha van élettörténete. Mert azt is nagyon fontos tudni, hogy egy nárcisztikus személyiségzavarral élőnek sok élettörténete van.

Ágnes: Mit jelent ez?

Miklós: Újra és újra átírja az életét. Ilyen tekintetben az egyén nárcisztikus személyiségzavara hasonló a tömeges nárcisztikus zavarhoz. A tömeges nárcizmus kapcsán létrejött jelenséget vagy fasizmusnak hívjuk, ami, mint tudjuk, megteremtette a saját maga történelmét; vagy bolsevizmusnak hívjuk, és azt is nagyon jól tudjuk, hogyan írta újra Sztálin rendre a párt történetét, a saját egyéni élettörténetét és hogyan tűntek el a képről – arról a híres sztálini képről, ami magának a nárcisztikus személyiségzavarnak az ős-képe – az egykori elvtársak. Szépen lassan leretusálódtak róla.

Ugyanígy a nárcisztikus személyiségzavarral élő is mindig az aktuálisan érvényes hiedelmének, adott helyzetének és épp meglévő kapcsolati viszonyainak megfelelő képet alkotja magáról. Hogyha mondjuk ebben a búgócsiga osztályban volt olyan kislány, aki valaha járt balettre, akkor ő felnővén egyszer majd előveszi a kis balettcipőjét és mulat rajta, hogy ilyen is volt neki. Ha viszont megmarad ebben a búgócsiga állapotban, és beleragad a nárcisztikus személyiségzavarba, akkor a balettcipőcskéjét meglóbálva negyven éves korában már azt fogja mesélni a barátjának, hogy annak idején őt kiválasztották a balettintézetben (vagy akár a Bolsoj balettbe akarták vinni), de egy díjugrató versenyen bekövetkezett sajnálatos lovasbaleset miatt lecsúszott az egészről. És mutat is egy képet, amelyen egy lovardában éppen őt segítik fel vagy le a lóról.

Zelka: Az jutott eszembe, Ágnes, hogy ha még egy kicsit piacképesebb lenne a nem-tudásod, akkor oda kellene rakni az egész beszélgetés legelejére még egy kérdést: „miért is beszélgetünk mi erről, miért érdekes éppen a nárcisztikus személyiségzavar?”.

Ágnes: Akkor most megkérdezem: ”Miért érdekes éppen a nárcisztikus személyiségzavar?”

Miklós: Tényleg, mit gondolsz erről?

Ágnes: Azt gondolom, hogy azok között az emberek között, akikkel ti foglalkoztok, sokan vannak ilyenek, viszont kevesen azok, akik képesek felismerni ezt a helyzetet, ezeket a jeleket más emberek viselkedésében.

Amit Miklós mondott, az újabb és újabb életkörökről, az nekem ismerős. Ha belegondolok, vannak ilyen emberek a környezetemben, akik magukat egészségesnek és fejlődő-képesnek, és nem hogy normálisnak, hanem sikeresnek tartják, és ilyen köröket rónak az életükben. Például a szomszédasszonyom, aki velem csak jót tesz, idestova harminc éve él mellettünk, és az a véleményünk róla, hogy notórius hazudozó. Az tűnt fel, hogy rendszeresen állít olyan dolgokat is, amikről könnyen kiderülhet, hogy nem igazak. Például, hogy vesz majd néhány házőrző libát. Nos, azóta sem vett.

Miért teszi ezt, amikor kiderül, hogy valótlanságot állít? Ő is olyan, hogy újabb és újabb helyzetet foglal el a világban, azt megindokolja, azután köré csoportosítja a tényeket. Ez nem nárcisztikus?

Miklós: Zseniális. Ez valószínű a legjobb megfogalmazása a nárcisztikus személyiségzavarnak, ami csak lehet. De az, ha valakinek van egy szokatlan ötlete, még nem nárcisztikus. Ha azt mondja a szomszédasszony, hogy „Képzeld, énnekem eszembe jutott, hogy veszek egy házőrző libát! Mit szólsz, mekkora ötlet?”, és mi csodáljuk, hogy „Hú, piszok jó, tök jó ötlet! És mit csinálsz a libafossal, ami hajnalonta harmatos?”, és erre azt mondja a szomszédasszony, hogy „Ja tényleg, akkor tényleg hülyeség.”. És ez rendben is van így.

Egy nárcisztikus személyiségzavarral élő olyasformán hozná ugyanezt, hogy előbb őszintén és teljesen meg van róla győződve, hogy ő mennyire nagyszerű, mert majd vesz egy házőrző libát, azután – a mozaikos gondolkodása miatt – ezt egyszer csak félreteszi, és helyette – ugyanolyan meggyőződéssel – legközelebb már valami teljesen mást gondol. Azt hihetnénk, számára nem fontos, hogy az Ágnes szomszéddal korábban erről beszélt, vagy abban bízik, hogy „hát istenem, hát majd elfelejti, hát majd úgysem jut eszébe”. Ha egy átlagember mesélné ilyen nagy hittel a libatervét, neki valószínűleg ezek a gondolatok járnának a fejében. De nem úgy a nárcisztikus személyiségzavarral élő, aki saját maga számára észrevétlenül csinál magának folyamatosan új múltat vagy új jelent. Mert csak jelenben képes élni.

Csak még, már csak (harmatos libafos)

A nárcisztikus személyiségzavarral élők rendkívül hitelesen tudják előadni, épp milyen bosszantó apróság hiányzik ahhoz, hogy grandiózus teljesítményt mutassanak fel. Mondjuk diplomájukat azért a bosszantó apróságért tartja vissza az iskola fura ura, mert a Rigó utca önkénye nem viseli el az angoljuk enyhe skót beütését.

Be kell látni, szerencsétlen ez a példa, mert sokaknak biztosan jogos a panasza hasonló ügyben. Talán az a legkevésbé sértő, ha Miklós egyik régi vizsgáját idézzük fel.

Már csak ketten maradtak a vizsgaidőszak végére: Miklós és egy baráti ország fia, akit Miklós addig még sohasem látott. A fiú több szakot is vitt, mindent nagyon jól tudott, csak éppen „azok a fránya nyelvi nehézségek”.

– Sebaj – szólt a prof amolyan nyári derűben sok nyelven.

A fiú érdeklődve hallgatta, de nyugodt maradt. Láthatóan hozzá-szokott ehhez a trükkhöz, úgyhogy egy másik mozaikot vett elő. Lamentált hazája oktatásának szomorú állapotán, a szegénységen.

A prof ragaszkodott a nyári derűhöz, beszüntette Bábelt, kedves magyarsággal kiadta a tételeket. Miklósnak Wittgenstein nyelvi játék fogalma jutott, a fiúnak pedig a harmatos libafos tétele. A fiú rezzenéstelen arccal bólintott, leült. Azután Miklóstól „kér kicsi segít”.

– Mit mond tanár? Hamaros lista?

Miklós nagyon igyekezett óvni a prof nyári derűjét, ezért magyarázat helyett szép, nyomtatott betűkkel leírta: HARMATOS LIBAFOS.

A fiú kedvesen bólintott, majd jegyzetelni kezdett. Hamar készen volt, ő jelentkezett először vizsgára.

A prof arcán ismét megjelent a nyári derű, miközben hallgatta az okfejtést:

– Az harmatos libafos dialektika, hogy volt előtte Hegel, de ő még csak idealista az harmatos libafos, viszont már megvolt dialektika, és akkor Marx állítja fejről talpára Hegelt és vele az harmatos libafosot is.

A prof csak egy kicsit akadékoskodott eme szuverén tudás láttán:

– Mi a harmatos? – kérdezte tárgyszerűen.

– Van hamar. Gyorsan. Forradalmian.

– És a libafos?

– Itt van kicsi nyelvi nehézség.

– Liba? – csillant fel a nyár derűje.

– Olyan, mint kacsa? Finom.

– Fos?

– Olyan, mint szar. Folyik.

– Jeles – bólintott a prof.

A nárcisztikus személyiségzavarral élők úgy érzik, csupán egy apróság hiányzik ahhoz, hogy az adott helyzetben grandiózus teljesítményt mutassanak. Például nem értik a kérdést vagy nem beszélik az adott nyelvet. Esetleg nem tudnak olyan magasra ugrani, olyan gyorsan futni, úgy számolni. Egyébként biztosan ők lennének az ugró-, futó- vagy számoló bajnokok. Mozaikos gondolkodásuk pedig könnyedén lehetővé teszi, hogy ettől az egyetlen apró mozzanattól könnyedén eltekintsenek.

Miként a gazdag ifjú, aki csalódottan távozott Jézus mellől.

Amikor útnak indult, odasietett hozzá valaki, térdre borult előtte, és úgy kérdezte: „Jó Mester! Mit tegyek, hogy elnyerjem az örök életet?” „Miért mondasz engem jónak? – kérdezte Jézus. – Senki sem jó, csak egy: az Isten. Ismered a parancsokat: Ne ölj! Ne törj házasságot! Ne lopj! Ne tanúskodjál hamisan! Ne csalj! Tiszteld apádat és anyádat!” „Mester – válaszolta –, ezeket mind megtartottam kora ifjúságomtól fogva.” Jézus ránézett és megkedvelte. „Valami hiányzik még belőled – mondta neki. – Menj, add el, amid van, oszd szét a szegények közt, és így kincsed lesz az égben, aztán gyere és kövess engem!” Ennek hallatára az elszomorodott és leverten távozott, mert nagy vagyona volt. (Mk 10, 17-22, SZIT)

Mozaikok rendszertelensége

Zelka: A nárcisztikus személyiségzavarral élő számára sosem áll össze rendszerbe az a történet, amit él. Ő másként működik. Nemcsak eljátssza, hanem valóban, igazából, tényleg mozaikosan éli meg a saját életét. Persze szerinte az egész világ így működik, hiszen az a szempontja sincs meg, hogy járnak olyan emberek is a földön, akik rendszerben gondolkoznak, akik látják az események közötti össze-függéseket, meg a közöttük lévő kapcsolatot, akik követik, hogy tegnap mit mondtak, vagy mára mit terveznek, és azután majd mit csinálnak valójában a mai napon.

A nárcisztikus személyiségzavarral élő számára mozaikos a világ, és attól függően látja ilyennek vagy olyannak, hogy mire fókuszál éppen. Egy rendszerben gondolkodó, egészséges ember látóteréből is kieshetnek átmenetileg rendszerelemek, amikor éppen belefeledkezik valamibe és a fókuszban lévő téma figyelme legnagyobb részét leköti. A nárcisztikus személyiségzavarral élő világa ezzel szemben folyamatosan mozaikos, és a sok-sok mozaik közül mindig csak az egyik aktív egyszerre. Az éppen aktív mozaik pedig olyannyira kitakarja, eltakarja a valóság többi részletét, hogy az azokon lévő elemeket teljesen jelentéktelenként vagy nem létezőként éli meg. Egyébként éppen ezért az az ember, aki rendszergondolkodóként, összefüggéseket látva okozatokkal vagy következményekkel érvel egy nárcisztikus személyiségzavarral élőnek, az számíthat rá, hogy rövidesen értetlen, rosszindulatú, kisstílű, szőrszálhasogató, kötekedő vagy egyéb módon kellemetlen és kibírhatatlan alaknak minősül majd.

Ágnes: Ijesztő! Ijesztő, amit mondasz. Tanítok egy kis iskolában, egy kis tantestületben. Hosszú évek óta ugyan-azokkal a kollégákkal, tehát legalább tíz fős stabil tanári csapat van. És azt érzékeltem így, öregedvén, hogy egyre jobban elfoglalja az egyes kollégák agyát az iskola. Tehát egyre inkább abból a szempontból tekintenek rá a gyerekre, hogy mennyire tudja az ő saját szaktárgyukat. És ez ijesztő.

Zelka: Ráfókuszálnak a saját tantárgyukra és annak alapján kezdenek el értékelni.

Ágnes: Az egészet, az egész gyereket, az egész világot egyetlen szempont alapján megítélni – ez ijesztő!

Miklós: Ne ijedezz! Az egyetlen szempontot figyelembe vevő beszűkülés még nem nárcisztikus személyiségzavar! Fontos kimondani, hogy nárcisztikus személyiségzavarral élő személy az, akinél hét-nyolc feltétel egyszerre teljesül. Az egyik a mozaikos gondolkodás, a másik a valóságtól való elrugaszkodottság. Azt meg kell jegyeznem itt, hogy ahogy téged kalibráltunk, a tanári életedben másodszor mondasz valakiről rosszat, és elsőre sem akartál rosszat mondani. Amikor azt mondod a szomszédasszonyodról, aki veled csak jót tesz, hogy egy krónikus hazudozó, akkor valahol ott tartunk, miért is gondoljuk mi ezt fontos témának.

Mert azok, akik egy nárcisztikus személyiségzavarral élő emberrel kényszerülnek együtt létezni, azok azt érzik például, hogy az ő társuk egy krónikus hazudozó. És amikor megjelennek itt terápián, akkor teljesen tehetetlenek, mert azt érzik, hogy annyira képtelenség, annyira érthetetlen az egész. Például azt mondja a feleségük vagy a férjük, azt mondja a párjuk, hogy vesz egy házőrző libát. És ők erre azt mondják, hogy „Mi ebben a rossz? Legyen, vegyen.”. De amikor másnap megkérdezik tőle, hogy „Na, milyen is lesz az a liba?”, akkor a párjuk azt mondja, hogy „sült”. És ők azt érzik ismét, hogy „Bumm. Kopp. Puff.”.

Az a rettenetes érzés keletkezik az ép személyiségű félben, hogy az ő párja egy krónikus hazudozó, aki nemcsak a saját történeteit meséli így-úgy eltorzítva, de egész másképp meséli azokat a történeteket is, amelyek kettejükkel estek meg. Alapjában, teljesen másképp, nem csak részleteiben. Utalva a klasszikus viccre: nem osztogatás volt, hanem fosztogatás, de ő ezt osztogatásnak meséli.

Emiatt abban az ártatlan emberben, aki egy nárcisztikus személyiségzavarral élő társaként kénytelen létezni, az az érzés keletkezik, hogy bármelyik pillanatban felrobbanhat. Olyan mértékig provokálva, sarokba szorítva érzi magát, annyira azt érzi, hogy „hülyét csinálnak belőle”, hogy egyszer csak robban. Először csak verbálisan. Például azt mondja, hogy „figyelj, azt mondtad, hogy veszel házőrző libát”.

Ágnes: És erre milyen válasz jön?

Miklós: Például egy elterelés. Azt mondja a nárcisztikus személyiségzavarral élő, hogy „nem is úgy értettem”, vagy, hogy „ja, igen veszek, csak hatot veszek”. Fogalmunk sincs, hogy mi lesz a válasz, képtelenek vagyunk előre kitalálni, kikövetkeztetni, mert mi nem abban a kerékvágásban gondolkodunk. Gyakori, hogy egy fantasztikus, kreatív válasz érkezik. Vagy egy teljesen megdöbbentő, teljesen plauzibilis válasz, csak éppen megint fikarcnyi köze sincs a valósághoz. Egy egész szövevény készülhet egy futó ötlet körül, ami annál sűrűbbé válik, minél inkább firtatjuk a kérdéses témát.

Ami a másik félben végbemegy, az az, hogy „Uram Isten, most akkor mi van? Megint én vagyok a hülye?”. És aztán egyszer csak elfogy a türelem és az önkontroll, jön egy olyan erős indulat, ami agresszióba torkollik és „Azt a csodálatos, azt a fantasztikus, azt a grandiózus embert, aki csak jót tett velem, azt én most bántom. De az ő viselkedése is bánt engem…” és így alakul ki egy rettenetes bántalmazási kör.