Name: Baktay Zelka
Order: 1891

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

Baktay Miklós

Pánó mesék – 3. Kötet

A Csusza meg a Türüsz

A Bordás bácsi restellte, hogy a kacska kezű unokája botja végén jártam be a várost, úgyhogy eljöttek, hoztak nekem háztartási kekszet és tortabevonó csokoládét. Nagyi rögvest rittyentett belőle csokis kekszet, ami nagyon ízlett nekik, és el is majszolták szépen, miközben csodálták a combomon a giliszta bejáratát.

Akkor aztán a Bordás bácsi megértően bólogatott, mert a Nagyi mondta, hogy még sütőrum sincs itthon, sőt, a minap vette észre, hogy még a levendula kölnije is megcsappant, amióta a Laci bácsi itt járt. Bólogatott a Bordás bácsi, hogy a levendula kölni az nagyon jó, és fújta a füstöt, aztán előállt a mondandójával, de inkább csak ült és motyogott.

– Elvinnénk mi izé, magunkkal pecázni ezt a gyereket, hogyha úgy izé, el tetszene engedni, mivelünk, akkor lenne egy kis nyugta, izé…

– Nem is tudom, Bordás bácsi – mondta a Nagyi bizonytalanul, ami nála azt jelenti, hogy őt a Bordás bácsi ne tetszikelje, mert a Bordás bácsi az idősebb, legalábbis úgy néz ki. Egyébként is egen.

– Nézzük csak meg, milyen szépen felpakoltam, parizeres zsömle, meg kóla, meg csipsz, amit csak szeretnek a gyerekek – mutogatta a táskáját a Bordás bácsi, de a Nagyi a söröket nézte.

– És még egy kis söröcske, ne kelljen folyton a kocsmába mennem, ha megszomjazok, izé.

Én se nagyon akartam menni, mert a cigis embereket nem szeretem, de akkor aztán a Nagyi teljesen beszólt:

– Kicsi ő még az ilyesmihez. A Nagyija meg a csacsija nélkül nem megy sehova.

Puff. Na erre aztán azt gondoltam, hogy voltam én már a Géza bácsival állampolgárilag bejelentve is, akár a börtönben is csücsülhetnék, mint az igazi nagyok. Meg a Juci néni hátán is voltam már, nagy fiú vagyok és bűnözök meg szexelek. Különben nagytakarítani akart a Nagyi, azt el is mondta, akkor pedig én unatkozom, mert ahol elkezdek valamit játszani, ott biztosan láb alatt vagyok.

– Megyek! – mondtam határozottan.

– Egyem meg, mennyire izé, akarja, hogy őtet is vigyük! – lelkendezett a Bordás bácsi.

Pedig a cigiseket se nagyon szeretem az utóbbi időben, de hát nekem a Pánó miatt ne szóljon be senki, meg kicsike sem vagyok már. Éppen az az igazi baja velem a Nagyinak, hogy már nem pihe-puha macsizok.

Úgyhogy megint vonultam a Márkkal, csak éppen most nem kötött össze minket damil, viszont én meg jól rálógattam a Pánót a horgomra, mert nekem miatta senki se szóljon be.

Hát a Bordás bácsi helyén, ahol ő már jól beetetett titkos bűzcsalival, bizony a Csusza meg a Türüsz pecáztak, de nem kellett nekik szólni, sisszoltak el onnan, ahogy csak megláttak minket. Még a halukat is ott felejtették, pedig fogtak két méretes kárászt, ami nagy dolog náluk, mert csak szeméthalat szoktak fogni, de azt is megsütik rögtön, úgy örülnek, hogy már nagyok és el tudják látni magukat, nem szorulnak a szüleikre. Sokszor haza se mennek az iskolából és pecázás közben hamisítják alá egymás intőit.

Akkor aztán én elhelyezkedtem úgy, hogy a Bordás bácsit érje a Márk horga, és szépen komótosan felhúztam a gelenyót a Pánó horgára. Mert a Pánót én horgászás közben beletettem a haltartó hálóba, amit száknak hívnak, hogy mutassam a véleményemet róla, mert szerintem ő is szákos alak lenne, ha ihatna. Azért is jó szákolni a Pánót, mert akkor segít abban, hogy legyen fogás, hiszen akkor gyorsan ki kell dobni a Pánót, ami kapkodás, tehát részéről pánás, ő pedig mindent elkövet, csak pánhasson.

A Bordás bácsi közben csak böstörgött, hogy ki fogja ő pofozni a Csuszát meg a Türüszt, mert az ő helyén pecáztak. A halaikat pedig csak akkor kapják vissza, ha megígérik, hogy többet nem lesznek pofátlanok és bocsánatot is kérnek.

Aztán kezdett ám megenyhülni, mert jött két szép potyka, tükörpontyok, méretesek, úgyhogy mégsem fogta ki az össze halat a Csusza meg a Türüsz, sőt, éppen szerencsét hoztak, amit ünnepeltünk is, ki csipsszel, ki kólával, ki meg sörrel. A Pánó meg csak bambult maga elé, meg a tóra egyszerre, mert kétszer is ki lett penderítve a szákból, igaz, másodszorra már rámförmedt a Bordás bácsi, hogy miért kell nekem mindig oda tennem azt a hülye csacsit.

– Hogy szerencsét hozzon.

– Majd adok én neked szerencsét, ez most majdnem elment, ez a szép tükröske, amíg te a csacsiddal szerencsétlenkedtél.

– Naná – tette hozzá szemtelenül a Márk.

Hát ezt jól megcsinálta a Pánó, mert ott voltam azzal a hülye kacska Márkkal, és miatta kellett nyelnem a szemtelenkedéseit. Úgyhogy fogtam én a Pánót és beletettem a hátizsákomba, mert most már aztán végképp az agyamra ment.

Egy kicsit csend lett, Bordás bácsi felcsalizta a hármashorgot, amivel engem is kifogtak már, azután suhintott, hogy éppen oda szálljon a szerelék, ahol be volt etetve. Pontos dobás volt, úgyhogy elégedetten visszaült és kinyitott egy sört az orsóhúzó 17-es kulccsal. De már akkor jött is a kapás, ugrott is fel a Bordás bácsi.

– Hű, ez nagy lesz! Gyere, tartsd a szákot.

Én egy pillanatra kivártam, mert nagyon meg voltam sértődve, úgyhogy már ugrott is a Márk, fel is lökte a sört. Gyorsan megpróbálta felállítani az üveget, mert tudta, hogy azért a Bordás bácsi nagyon mérges lesz, de akkor meg beleejtette a szákot a vízbe. Azt én hamar kihalásztam, visszaadtam a kezébe, de akkor meg rá förmedt a Bordás bácsi, hogy adja csak oda nekem, mert ő béna ehhez. Na, erre a Márk földhöz vágta a szákot és tisztára bedurcizott. Mire viszont én oda tudtam volna tartani, arra elment a potyka, vitte a szereléket.

Erre aztán a Bordás bácsi vágta földhöz a botját, hogy se sör, se szerelék, micsoda idétlen társaság vagyunk. El is ment horogért, mert egy ilyen szerencsés sorozatot folytatni kell, csak úgy jönnek a kapások.

Alig ment el, máris mutatta a Márk, hogy a nagyapjának mekkora szerelékes doboza van, mennyi a horog benne, úgyhogy kocsmába ment, az az igazság, mert iszákos, van vele elég baja a családnak, tiszta szégyen.

– Otthon berúg és meztelenre vetkőzik, úgy ugrál. A mama meg csak motyog, hogy jaj, uram teremtőm, segíts – mesélte a Márk.

– Még jó, hogy baltát nem vág belétek, mint a híradóban az iszákosok – vigasztaltam, de nem örült nagyon.

– Vén majom – mondta.

Én nagyon elszégyelltem magam, hogy a Márk így beszél a saját nagypapájáról, én legfeljebb azt mondom a Nagyiról, hogy mamalasz, de mást nem idegenek előtt, csak a Juci néninek mondom el a véleményemet a tubuskodásáról.

Úgyhogy gubbasztottunk ott csendben a Márkkal és már akkor meg is jelent a Csusza meg a Türüsz. Kivették a vízből a hálójukat, nem néztek ránk, nem szóltak hozzánk. Mentek volna el, amikor a Márk beszólt nekik.

– Kérjetek bocsánatot a pofátlanságotok miatt.

– Tőletek? – állt meg a Türüsz.

– A papától.

– Hol van?

– A kocsmában.

Na, ez elég volt nekik, mert a Csusza meg a Türüsz pontosan tudták, hol a kocsma, állítólag ők is szoktak inni kólás bort.

– Akkor hogyan kérjünk bocsánatot? – kérdezte a Türüsz.

A Csusza meg csak állt, nem nézett ránk, inkább csak a földre. Hagyta a Türüszt.

– Nézd, ez a kárász megdöglött – mutatta neki a Türüsz.

És tényleg teljesen meg volt dögölve az egyik kárász.

– Ti döglesztettétek meg! – kiabált a Türüsz.

– Ti téptétek szét a horoggal – szólaltam meg teljesen felháborodottan.

– Na, te is iázol, kiscsacsis? – vigyorgott a Türüsz. – Azt hiszed, téged se bántunk? Csak mert a bénuskát hagyjuk?

Csöndben maradtam és igyekeztem, hogy az arcom is teljesen rezzenéstelen legyen.

– Tudd ám, ki a béna! – háborgott az a bolond Márk.

– Te – mondta a Türüsz és leköpte.

Erre aztán a Márk meglökte, de a Türüsz csak arrébb lépett.

Csend lett. Nagy csend.

– Add ide a csacsidat – szólalt meg a Csusza halkan.

Nem válaszoltam és igyekeztem, hogy az arcom is teljesen rezzenéstelen legyen. Akkor a Türüsz elkezdett kutatni, és meg is találta a Pánót a hátizsákban. Hát ezt már nem engedhettem. Kikaptam a kezéből és magamhoz öleltem.

Ebben a pillanatban kaptam a pofont a Csuszától. De csak szorítottam a Pánót. Akkor aztán kaptam még egy pofont, a Türüsz meg kivette a kezemből.

Álltam, és néztem, ahogyan ólmot kötnek a Pánó nyakába. Először a saját kötelébe próbálták befűzni az ólmot, de ahhoz kicsi volt a luk rajta. Akkor aztán damilt fűztek az ólomba, azt hurkolták a Pánó nyakába és jó messzire behajították.

Csöndben maradtam és igyekeztem, hogy az arcom is teljesen rezzenéstelen legyen.

– Leszünk barátok? – kérdezte a Csusza.

Ráztam a fejemet.

Kaptam egy pofont a Türüsztől.

– Leszünk barátok? – kérdezte megint a Csusza. Egykedvűen a földet nézte.

– Nem.

Megint kaptam egy pofont a Türüsztől.

– Leszünk barátok? – kérdezte a Csusza ugyanúgy.

Bólintottam.

– Akkor ami a tiéd, az enyém is, mondta a Csusza és elvitte a horgászbotomat.

Igyekeztem, hogy az arcom teljesen rezzenéstelen legyen.

Mielőtt elmentek Türüsz még fenékbe rúgta a Márkot, hogy azért ő is kapjon valamit. Én meg csak bámultam arra a helyre, ahol a Pánó elsüllyedt. El is határoztam, hogy tenger alatt járó nehéz búvár leszek, gyakorolni fogom a levegő visszatartását és a torpedós célzást. De addig nehéz lesz a sorsa a Pánónak odalenn.

Akkor aztán nagy nehezen megjött a Bordás bácsi, akinek elmesélte az aranyos kis unokája, hogy engemet hogyan vert meg a Csusza meg a Türüsz, és ő hogyan védett meg engem, mert őt nem merték megütni.

Nem törődtem azzal, hogyan csűröget és csavargat, hanem csak lestem a helyet, ahol a Pánóm elsüllyedt. Akkor aztán a Márknak eszébe jutott, hogy még hogyan kitoltak velem, de a Bordás bácsi azt mondta, sebaj, azt kipecázzuk.

– Jó, hogy van rapsic készletem – mondta.

Nahát nekem arról aztán fogalmam sem volt, mi az a rapsic készlet, csak azt láttam, hogy sok nagy hármas horgot köt szerelékbe a Bordás bácsi. Ólmot is tett hozzájuk bőven, aztán kérte, mutassam meg, hol süllyedt el a Pánó.

Pontosan mutattam, de ő jól mellé dobott.

– Nem baj, legalább kipróbáljuk. – vígasztalt.

Hát az a rengeteg sok horog aztán mindent húzott ki, ahogyan a Bordás bácsi gyorsan orsózta kifelé. Mert a blinkeres botját használta. Egyik horogra hínár akadt, a másikra korhadt fadarab, a harmadikra reklámtáska, csak a Pánó nem volt.

A reklámszatyornak viszont nagyon is megörült a Bordás bácsi, mert az volt ráírva, hogy Távbeszélő Főigazgatóság. Ez nekem is tetszett, de inkább a Pánót vártam, akkor aztán újra dobott a Bordás bácsi, de most meg túlfelől. Mondtam, hogy ez is mellé, erre rámförmedt, hogy hiszen ő pontosan oda dobta, ahová mutattam, mert ő dobni azt tud.

Csöndben maradtam és igyekeztem, hogy az arcom is teljesen rezzenéstelen legyen, pedig nagyon kellett már nevetnem, mert most két Távbeszélő Főigazgatóság szatyrot húzott ki egy szakadt szákkal együtt.

A harmadik dobás egészen jó helyre ment, nehéz is volt húzni, de nem volt rajta a Pánó, csak egy összegubancolódott damil. Annak a végén viszont erős rángatás volt, úgyhogy világosan megsejtettük, hogy ez a nagy fehér harcsa lehet, ami mostanában sok szereléket tépett össze, de már régen is.

– Na most megvagy, vén gazember – rikkantott a Bordás bácsi, ráhurkolta a csomós damilt egy botra és elindult a fűzfához. Jól körültekerte, megkötötte, azután a feszes damilt nézve vártunk. Járt ide-oda, ahogyan a végén úszott fel és alá a haver. Néha viszont lazult a damil, olyankor a Bordás bácsi mindig feltekerte egy botra a laza részt.

Közben már odajött a többi horgász is, meg a halőr és mindenki magyarázott, hogyan kellene, mert így megint el fogja tépni, de a Bordás bácsi nem törődött velük. Akkor aztán már egészen közel kavargott a víz, kezdett kilátszani a hal háta. Ha nem is harcsa volt, de jókora ponty. A János bácsinak volt a leghosszabb keze, ő tartotta a nagy szákot és sikerült is beleterelgetni a potykabálnát. Majdnem akkora volt, mint én.

A nagy öröm viszont csak addig tartott, amíg a halőr meg nem szólalt:

– Elkobzom.

Nagy csend lett.

– Itt a bűnjel, rapsics szereléket használt.

Na, akkor aztán magyarázhattuk, hogy a Pánó így, a Csusza úgy, kész, punktum volt. Vitte is a nagy potykát, a jegyzőkönyvet és a bejelentő határozatot majd postán küldi. És elvette még a Bordás bácsi horgászengedélyét is.

Csöndben maradtam és igyekeztem, hogy az arcom is teljesen rezzenéstelen legyen, pedig nagyon sírtam.

Na, akkor aztán a János bácsi megszánt, és belegázolt a vízbe. Még vállig sem ért neki, amikor oda ért, ahol a Pánó elsüllyedt.  Egyet kettőt lépegetett ide-oda, aztán belehajolt a vízbe és kiemelt egy köteg Távbeszélő Főigazgatóság szatyrot. Ennek mindenki nagyon örült. Akkor aztán tovább toporgott és hopp, persze, hogy előhúzta azt a rossz Pánót, aki most már boldogan csöpögött, a Bordás bácsi jól megkapta a magáét, amiért rámförmedt, viszont velem is kitolt, mert megpofoztak miatta és még azt is le kellett nyelnem, hogy éppen a Márk hazudhatja, hogy megvédett engem.

Mindenki éljenezte János bácsit, meg a Pánót.

Én csöndben maradtam és igyekeztem, hogy az arcom teljesen rezzenéstelen legyen. Csak otthon pityeregtem egy kicsit, amikor megmutattam a Nagyinak az iszapos Pánót és elmeséltem, hová tűnt a horgászbotom.

Kevély Henrietta

Hát, amióta ez a Pánó megtudta, hogy ő márkás, azóta nem bír nyugton maradni. Folyton az foglalkoztatja, honnan származik, mit jelentenek a számok a céduláján. Még azt is gondolta, hogy az eltubázás, ha én nem beszélek neki a származásáról. Kezdte azt hinni, hogy ő egy hercegi csacsi, csak azért került ilyen méltatlan körülmények közé, mert elveszett, vagy egy gonosz mostoha tette ki, esetleg elátkozták.

A Nagyi azt mondta, kis ravasz vagyok, amikor most így akarom őt faggatni, nagyokat sóhajtozott és sírt.

Ebből a Pánó még inkább azt vette ki, hogy ő tulajdonképpen herceg, úgyhogy kezdett teljesen keresztülnézni rajtam úgy, hogy ha rám nézett, akkor én voltam középen, a szemei meg éppen mellettem néztek el.

Végül aztán Juci nénivel elmentünk oda, ahol a Pánó családja van. Voltak ott macik, hajasbabák, kutyusok, nagyon aranyos mind, mutattam is a Pánónak, milyen úri rokonsága van. Mind a Pánó családi nevét viselték, ami náluk márkanév. Csak éppen saját nevük nem volt, olyan mint a Pánó. Azt majd attól kapják, aki megveszi őket. És bárki megveheti őket, akinek van elég pénze. És ha megvette, akkor azt csinál vele, amit akar. Olyan, mint a gyerekeknél, hogy még a Csusza, meg a Türüsz anyukája is szül gyereket, aztán hagyják, hogy az apukájuk nadrágszíjjal verje el őket a háztól, ha már megunta.

Aztán meg persze aki veszi, az sem tudhatja, hogy rendes jó babát vesz-e, mint a Timi Lucája, aki lehunyja a szemét, ha lefektetik és szépen csendesen aluszik, ha viszont felveszik akkor nagy kék szemekkel bámul és hosszú haja van, ami szőke. Az is lehet, hogy olyan lesz mint a Pánó, még ha egy családból származnak is. Mint minálunk a Juci néni meg a Rinci néni, aki mind a kettő lehetne az anyukám, de az egyiktől mentsen meg az isten, még ha udvariasságból nem is mondom meg, melyiktől.

Szóval ott várt a sorsára a sok Kobak játék, nyakukban a nevükkel, mint a kutyák, meg a számukkal, meg az árcédulájukkal. Arra gondoltam, hogy talán az áruk mutatja, melyik a jó, mert a Nagyi szokta mondani, inkább legyen drága, csak jó legyen. Aztán végül mégis az olcsóbbat szokta venni, mert neki az is megteszi, nekem meg az is jó elszaggatni.

Ott volt a sok drágaság, de csacsi nem volt köztük egy sem. Az eladó néni meg is nézegette alaposan a Pánót, elkérte, úgy nézegette, a számát, a céduláját, a varrását.

– Ritkaság – mondta. – Legalább harminc éve nem gyártják már.

Hűha, akkor tényleg nagyon-nagyon öreg a Pánó.

– Majdnem annyi idős, mint én – mondta Juci néni, de azt már nem hittem, hogy ez a Pánó annyira öreg legyen.

– Mennyibe kerülne – kérdeztem, hogy megtudjam, drága-e, mert hogy nem jó, az biztos.

– A nagy katalógusban a számozás alapján utána nézhetek, abból látszik mikor gyártották.

– Nagyon kérjük – mondta a Juci néni. És ha ő kér valamit, hát azt mindenki megteszi.

Jó sokat lapozott az eladó néni, azután kijelentette, hogy a Pánó 64 vagy 65 éves.

– Éppen mint a Lajos bácsi! – sikkantott Juci néni.

– Mennyibe kerülne? – kérdeztem kitartóan, ami nem csököny.

– Hát így nem tudom, de már jó sokat érhet.

– Többet mint egy új?

– Még öt újnál is többet. Ha el akarják adni, ismerek egy gyűjtőt – mondta az eladó néni búcsúzóul.

Megkértem Juci nénit, jegyezze meg a címet, de ő felírta.

Amikor aztán hazamentünk, akkor egyenesen odaálltam a Nagyi elé a kérdéssel:

– Honnan van a Pánó?

Nem válaszolt.

– Tiéd volt.

– Egen.

– Tiéd volt, vagy nem?

Erre aztán sóhajtozni kezdett a Nagyi, hogy én még kicsi vagyok az ilyesmihez, de a Juci néni is a pártomra állt, hogy na, ez aztán igazán nem lehet olyan nagy titok.

– Na jó, elmondom – mondta a Nagyi.

Csak éppen nekem kellett kimennem. És úgy ám, hogy tényleg ne halljak semmit. Mert mire felmászhattam volna a vécében a szellőzőhöz, amin hallatszik a konyha szellőzője, már jött is értem a Juci néni. Teljesen ki volt sírva a szeme.

Ennyi szomorúságot okoz ez a vén szamár Pánó.

Főleg nekem, mert hát így most már kiderült, hogy sokkal nagyobb nálam és azt sem tudom, miket gondol.

Végül aztán mégis ott aludt velem, de most már teljesen úgy viselkedett, mint akit nem a sittről szedtünk össze, mint aki sohasem volt a tó fenekén vagy a hangyabolyban. Féltem is egy kicsit, hátha már meg is halt, csak kísértet, rosszalkodni jár vissza, mint az Ella mama, aki a pimpós csokijait kaparászta, és csak azt várom, mikor számolja meg a pénzét, mert akkor majd jön hozzánk számon kérni.

Szóval itt van nekem a rejtélyes Pánó, aki nagy és titkos herceg, aki drága és öreg, de nem tudhatom meg az ő rejtélyét, mert a Juci néni aztán főleg nem Kapanyámnyimonyók törpe, akit meg lehet lesni este az erdőben, amikor kifecsegi a titkait. Őt csak egyszer sikerült meglesnem, láttam is az egyik cicijét, de gyorsan ráhúzta a pizsamáját.

Úgyhogy kérlelni kezdtem én a Juci nénit, hogy legalább a gyűjtőhöz menjünk el, mert azt ugye nem fogadta meg a Nagyinak, hogy oda nem megyünk. Addig rágtam a fülét, míg végre megígérte. Igaz, cserében ő is fülikézést és ölbegyömörkézést kért. Megérte, mert végülis jó, amikor rágja a fülemet, meg azt is szeretem, ha az ölébe vesz és gyömörkéz, csak közben félek, mert valami olyan érzésem van, mintha be akarnék kakilni vagy pisilni, és az borzasztó szégyen lenne, ha nagy férfigyerek létemre ilyesmi történne velem.

Viszont hazudni sem akartunk, mert az, hogy elmegyünk fagyizni, és közben a Pánógyűjtőhöz megyünk, na az hazugság. Úgyhogy fagyiztunk már odafele, nehogy elfelejtsük. Még le sem nyeltem a második gombócot a háromból, amikor odaértünk a ház elé, de már el is felejtettem a fagyit, mire megtaláltuk a lakást.

Nahát akkor én teljesen megbántam, hogy elvettük az Ella mama pénzét, mert ő nyitott ajtót.

Juci néni a lépcsőházban ért utol, és azt mondta, az öreg nénik így néznek ki, mert kevés vizet isznak, azért aszalódnak, sokat cigiznek, attól gübbednek és sokat kávéznak, attól nő a szakálluk.

Na, ez érdekelni kezdett, mert már nagy fiú vagyok, de sehol semmi szőr, tisztára olyan sima az állam, mint egy csecsemőé. Úgyhogy visszamentem, és láttam már akkor, hogy ez az Ancilla néni egyáltalán nem olyan, mint az Ella mama, hanem még csúfabb, pedig úgyszólván él.

– Megijedtél tőlem, kisbogaram? – kérdezte, de nem próbált megpuszilni.

– Csak azért, mert hasonlítani tetszik egy kicsit valakihez.

– Bizony, egyformák vagyunk, mi öregek, csak megyünk össze, száradunk el, mint a fák ősszel. És kire hasonlítok?

– Azt hiszem, most már senkire.

– Már megnéztél magadnak közelebbről.

Közben három különböző kulccsal is bezárta az ajtót és elmondta, mennyire fél a rablóktól, ezért sem írja ki rendesen a nevét, mert már híres a gyűjteménye és van olyan, aki annyira szeretné megszerezni azt a macit, amit gyerekkorában tönkre tett, hogy akár rabló is lesz érte.

Na, erre aztán próbáltam eltakarni a Pánó feslését a vállán, amit az ólmos damil okozott, a foltot a képén, amit a bűzparizer hagyott, meg a lukakat a farkán, szóval az egész Pánót, mert sok baj érte, akárhogy vigyáztam rá. Még csak az kellene, hogy rablónak nézzenek miatta.

De Ancilla néni már azt mutogatta, hogy neki micsoda értékei vannak. Például egy mackó, ami vele egy idős. Megállt előtte, ölbe vette, beszélgetett hozzá, kedves volt vele. Emiliának szólította és minket is bemutatott neki. Azután megismerkedtünk Auréliával, akit csak Liának becézett. Ő is mackó volt, kis kockás köténykét viselt, akárcsak Viktória. Kérdeztem, fiúmackó nincs-e, erre azt mesélte el, hogy ő apáca, Jézus menyasszonya, majd ha felszáll az égbe, akkor Jézus veszi magához, de addig őt férfi nem érintheti, úgyhogy ő csak lánybabákat gyűjt.

Ezt nagyon sajnáltam, mert szegény Jézus azért biztosan szebb menyasszonyt is el tudna képzelni magának, meg azért is, mert a Pánónak jó helye lehetne ennél az Ancilla néninél, ha sokat fizetne érte, mert látszik, hogy nagyon barátságos hozzá.

Akkor aztán még az összes macinak bemutatott minket, annak is, amelyik a nagy fotelban terpeszkedett és Petrának nevezte. Na, erre az egyre panaszkodott az Ancilla néni, mert miatta kényelmetlenül ülhet csak, ha misét néz a tévén, vagy híradót, esetleg úti filmeket a Szent földről.

Erre persze a Pánó szemtelenül kezdett el nézni, hogy majd ő is hogyan terpeszkedne itt, sőt, még a horroros szexfilmeket is bekapcsoltatná. Még jó, hogy átment a hajasbabák szobájába az Ancilla néni, mert a Juci néni is nagyon vigyorgott.

Miután megismerkedtünk az összes hajasbabával, akik Paula, Janka, Nikolett, Antónia és hasonló nevekre hallgattak, akkor megkérdeztem, hogy van-e a Pánónak is testvére Ancilla néninél.

– Nincsen – válaszolta. – Csak egyszer volt ő nálam néhány napig. Egy asszony adta el, mert nagy nyomorúságba került, azután visszakönyörögte, mert azt remélte, tőle majd megnyugszik a szerencsétlen kisunokája. Visszaadtam, pedig nem is tudta ideadni az egész pénzt, amit én fizettem érte.

– És miféle nagy nyomorúságba került a Nagyi? – akartam volna megkérdezni, de tudtam, hogy ez tuba. Úgyhogy inkább azt kérdeztem, mennyit ér most a Pánó?

– Nagyon sokat. A Kobak gyár már több mint harminc éve nem gyárt csacsit, mert babát többnyire a nagymamák vesznek és ők aranyosat akarnak. Olyat, amilyennek az unokájukat szeretnék. Sokan ki is dobták, hogy ez buta csacsi, meg van egy típushibája, hogy könnyen lejön a szeme.

Ezt én is tanúsítottam, bólogattam, hogy tényleg nagyon-nagyon könnyen lejön.

– De ha mégis azért jöttek, hogy eladják, hát most nincsen annyi pénzem, hogy tisztességesen megadjam az árát.

– Ahogy már a telefonban is mondtam, csak azért jöttünk, hogy többet tudjunk meg róla – mondta Juci néni és nagyon szépen mosolygott.

Akkor aztán Ancilla néni kávéval és fagyival kínált minket. Sokat babusgatta a Pánót is, Henriettának szólította, és kérdezgette, mi történt vele, hogy ilyen rossz bőrben van.

Nahát erre én elmondtam a Pánó egy-két viselt dolgát, csak úgy szörnyülködött Ancilla néni, egészen rosszul lett, úgyhogy gyorsan elbúcsúztunk.

Akkor aztán mi egész úton hazafelé azon vihogtunk, hogy íme, itt van Pánó Henrietta. De ez a mi titkunk maradt, mert a Nagyi rájött volna, hogy hol voltunk, ezért inkább csak azt mondtuk neki, hogy fagyizni. Ami kétszeresen is igaz.

És most már a Pánó sem árul be, mert csak annyit kell neki mondani, hogy Henrietta néni, máris meglejt, abbahagyja a kevélységet.

Kő

Persze, csak egy kicsit lejtett meg a Pánó, mert másnap már megint pánt.

Mégpedig éppen kevélységgel. Azt nézte üvegesen, ahogy én gyarlok. Szerinte. Mert én igazából csak azt a mogyorós csokit akartam megenni, amit még a Nagyi születésnapjára kaptam. Mert a Rinci néni adta neki, pedig tudta, hogy nem szereti a mogyorós csokit. Sőt, ami rosszabb, szereti, csak nem eheti, mert beragad a mogyoró a harmadik foga alá. Mérges is volt a Nagyi, mert világos volt, hogy azért adja a Rinci néni, mert várja, hogy a Nagyi majd kibontja és kiteszi az asztalra, ő pedig felfalja. Mert ez így szokás.

Csakhogy most a Nagyi betette egy fiókba, utána pedig nekem adta. Azzal a feltétellel, hogy valami ünnepi alkalommal eszem meg, akkor sem ebéd előtt.

Hát én már amúgy is érdeklődtem a naptár iránt, nehogy megint meglepjen egy olyan újholdas kedd, ami április elseje és az én megkonzultálásomat jelenti. Nagyi azt is megmutatta, hogy piros betűsek az ünnepek, de megnyugtatott, hogy soká lesz, viszont nem piros betűs.

Ott virított viszont szépen pirosan a vasárnap.

– Akkor majd megehetem a csokimat – mondtam.

– Az nem olyan ünnep.

– De piros betűs.

– Mégsem csokievő ünnep.

– Van külön csokievő ünnep?

– Egen.

– Mikor?

– Hát valamilyen alkalom. Például születésnap, névnap, ilyesmi.

– De hát a te születésnapod alkalom volt.

– Majd el is jön újra.

– Addig megpimpósul. Ma milyen névnap van?

– Mária.

– A Muci néni Mária, ugye?

– Egen, de nem ma tartja.

– Attól még névnap.

– Családi névnap a jó, amikor összejövünk, köszöntünk, ilyesmi.

Hát így kifog rajtam a Nagyi. Ad csokit, csak hagyja, hogy megpimpósuljon. Tiszta Ella mama. Úgyhogy nem is vitatkoztam vele, mert abban igaza volt, hogy minél többet beszélünk róla, annál nehezebb ellenállni annak a csokinak, meg különben is kiment. Éppen csak utána tudtam szólni:

– Egen.

Ezzel azt mondtam én magamban, hogy nem érdekel, enyém az a csoki, akkor eszem meg amikor akarom. És akkor figyelt be a Pánó az üvekszemével.

Kész. Így nem lehet csokit enni.

Eszembe jutott az utolsó lehetőség, amivel megnevelhetem. Az a kő, amit a Géza bácsi emlegetett. Attól biztosan bölcs lesz a Pánó. És ha erre kell, akkor a pánópálcával biztosan megtalálom. Nosza, te kis teszetosza!

És akkor lekéredzkedtem egy háztömbre a Nagyitól. Engedett, mert a Csusza meg a Türüsz valami javítóba került. El akarták lopni a vízórát az öregek otthona pincéjéből, ahová a Türüsz nagymamáját rakták be, hogy elférjenek a szobájában. Hát, ahogy meglazították a csavart, spriccelni kezdett a víz, ők meg elszaladtak. Mire észrevette a gondnok, már elázott az összes ruha, mert az öregek téli ruháját lent tartották, mindegyikét külön zsákban. Akkor aztán köteleket kellett kifeszíteni az egész udvaron és ott száradt a sok ruha, a tűzoltók meg szivattyúzták ki a vizet.

A Csusza nem szólt egy szót sem, de a Türüsz elmondta, hogy a Kirmer bácsinak akarták eladni, mert ő kiírta a kirakatába, hogy mindenféle régi különleges órát vesz, ingát, kakkukosat, homokórát. Hát ők meg azt gondolták, hogy az öregeknél régi óra lehet, a vízóra meg egészen különleges, mert senki sem hord olyat. Szóval a Türüsz fecsegett, de mégis őt büntették kevesebb nevelésre, mert a Csusza viszont megáltalkodott. Azt pedig tudjuk, milyen nehéz kinevelni.

Úgyhogy mehettem háztömbre és kedvemre válogathattam a szép kövek között, amiket a Patyiék rakattak a házuk elé a virágok köré. Mert amíg fű volt ott, addig mindenki oda vitte a kutyáját kakálni, meg az autók is ott parkoltak. Most viszont eszkétikus kövekkel körbevett virágoskert van ott, és a négy sarkán tábla, hogy a rongálókat feljelentik. Jól kieszelték a Patyiék, mert hiába közös terület a járda széle, így mégis teljesen az övék és a Nelli néni figyelhet az ablakból és balhézhat. Még villanypásztort is tettek a macskák ellen, de az úgy megrázta a Kárászék kisunokáját, hogy három napig hüppögött. Még pszichológushoz is el kellett vinni, csak a várójában hagyta abba.

Szóval csak flangelláztam én a Pánóval kézen fogva ott a Nelli néni előtt, és nem is figyeltem a köveket, csak azt a barnát, amit kiválasztott a pálca. Csakhogy az is világos volt, hogy a Nelli néni bejelent, ha kiveszem azt a bölcses követ a többi alól és azok rádőlnek a kardozó virágokra.

Úgyhogy becsöngettem a Kárász bácsihoz, hátha ő el tudja csalni az ablakból a Nelli nénit. Először azt találta ki, hogy a horgászbotommal lógassuk be a döglött macskát a Patyiék medencéjébe. Mert megmérgezték a Kárász bácsi Szilver macskáját, aki pedig olyan okos volt, hogy a nevére hallgatott, nem pedig  a ciccre.

Csakhogy nekem meg a horgászbotomat vették el.

– Tényleg. Mit is mondtak? Hogy ami enyém, az a tiéd is?

– Félig-meddig. Azt mondta a Csusza, hogy ami a ez enyém, az az övé is.

– Igen. Pontosan mint a Patyiék.

– És a Pánót is bedobták a tóba. Ólommal a nyakában.

– Ez az! – örült meg Kárász bácsi. – Megvan még az az ólom?

– Persze.

Hamarosan csobbant is szegény Szilver a medencében.

– Itt a jó, kishajó! – Rikkantott Kárász szomszéd a létra tetején és Szilver már szállt is alá végső bosszúságra.

Akkor aztán már csak azt kellett várni, hogy mikor sikít a Nelli néni, de nem sokáig, mert már jött is a csobbanásra. Én meg sisszoltam ki a bölcs kőért. Volt időm, úgyhogy óvatosan vettem elő, a többi nem a lábamra gurult, hanem befelé a kertbe. Már tettem is a követ a Pánóra, hogy javítsa és nevelje, főleg pedig szorítsa ki belőle a rosszaságot. Hát, látom ám, hogy jön ki a kapun a Nelli néni, és nyomja a Kárász szomszéd csengőjét.

Szerencsére engem nem vett észre, mert még meg is botlott a magas sarkú cipőjében, úgyhogy le tudtam sunyni magam a Bedőék autója mögé.

Akkor aztán kilépett a Kárász szomszéd a kapun.

– Az már több a soknál, amit ezzel a macskával művelt! – rikácsolt a Nelli néni. – Kikkérem magamnak!

– Kicsoda?

– Maga.

– Én mérgeztem meg?

– Maga hajította a medencémbe.

– Tudja mit, Patyiné? Arra gondoltam legyünk végre barátok.

Nelli néni döbbenten hallgatott, de Kárász bácsi folytatta mosolyogva:

– Én kezdem. Ami az enyém, az a tiéd is. Megtarthatja Szilvert!

Úgyhogy nem hiába őrizgette a Kárász bácsi három napja a szegény döglött Szilvert a mélyhűtőben, jó megoldást találtunk, mert a Nelli néni hozzávágta ugyan Szilvert a kapuhoz, csak úgy koppant, de aztán mégis elvitte, nehogy még egyszer nála csobbanjon.

Bedő bácsi, aki megállt az autója mellett és hallotta az egészet, még oda is szólt a Nelli néninek:

– Jó étvágyat szomszéd asszony!

Na, akkor visszafordult a Nelli, dühösen lóbálva szegény fagyos Szilvert. És észrevette a Pánót, ahogy ott hever, és úgy ahogy mérgében csak tudott, hát belerúgott, mert tudta, hogy az én csacsim.

Viszont a kőről nem tudott, meg elég bölcs is volt az a kő, hogy belesimuljon a Pánóba. Mintha csak kőtény lett volna rajta. Úgyhogy a középső és a mellette lévő lábujja is eltörött.

Ezt a mentősök mondták, de amíg megjöttek nagyon sokat szitkozódott Nelli néni, hogy micsoda gonosz csapdát állítottam. Akkor is szitkozódott, amikor már ott voltak a mentősök, hogy miért jöttek ilyen soká:

– Maguknak foggalmuk sincs, mit kellett nekem kiállnom, mire méltóztattak!

Pedig nem is állt, hanem ült a puha virágágyásban, a kardos virágok vették körül és frissen volt öntözve is. A mentősök meg előbb érkeztek, mint a Patyi bácsi, akinek nagyon gyors autója van. Olyan hamar odaértek, hogy a Szilvernek még felengedni sem volt ideje, még a meleg aszfalton sem. Ezt onnan lehet tudni, hogy amikor a Patyi bácsi megtudta, mi történt, hát ő meg a Szilverbe rúgott bele, és neki is letört két lábujja.

Úgyhogy a mentősök elkezdtek vitatkozni, hogy gyűrűs lábujj van-e, vagy azt négyesnek nevezzék, csakhogy akkor honnan számolják. Hát végülis azt hiszem azt írták, hogy a középső, valamint a közte és a kisujj közötti lábujjat érte frakk túra, ami törést jelent. A Patyi bácsinál viszont mutatóujjat írtak, mert az mutatja, hogy mekkora butaság, amit csinált.

Ezt az a mentősbácsi mondta, aki földhöz is vágta a sapkáját nevettében. Ő vizsgálta meg a Pánót és csak könnyű testi sértegetést állapított meg nála, amit a Nagyi megvarrhat. Azután megmutatta a sziréna kapcsolóját.

Nelli néni panaszkodott a lármára, erre a mentős bácsi megkérdezte, hogy a macskáját is hozni akarja-e.

Nemet mondott, és szidni kezdte a mentősök szüleit. Meg az enyémeket is.

Erre azt mondták a mentősök, hogy egy gyerekkel ne beszéljen így, sőt, ők részükről ellátták, mert bekötözték a lábát, a férje sem súlyos, van sürgősebb esetük is, úgyhogy keressék fel önállóan az ügyeletes baleseti sebészetet. Én pedig készségesen elmagyaráztam, hol van, mert törzsvendég vagyok ott.

Ja, és még azt is beírták a mentősök a baleset okához, hogy„játék szamárbarúgás fagyasztott macska miatti felindulásban”. A Patyi bácsinál pedig azt, hogy „fagyasztott macskába rúgás játék szamárbarúgás miatti felindulásban”.

Hát ilyen bölcsességet tett az a kő a Pánóval.

Kísértet

Lehet ám, hogy az Ella mama, aki a pimpós csokijait kaparászta kísértetként, igazából nem is azért jár vissza, mert hiányoznak neki azok a csokik, hiszen a halottak már nem esznek, csak őket martalékolják a kukacok, mint a csülköt, amit a kamrában beköpött a döglégy. Mert tulajdonképpen a csülök egy halott disznó, csak döglött. Viszont a légy ezt nem nézi, mert rám is szokott szállni, csak én el tudom hessegetni, mielőtt köpne. Hát a csülökbe halt disznó nem tudta elhessegetni, úgyhogy amikor a Nagyi akarta beletenni a bablevesbe, nagy fehér kukacok másztak belőle elő. Amikor kiökölődte magát a Nagyi, akkor gyorsan lefagyasztotta, mert a Géza bácsi mondta, hogy a barátja, a Frici bácsi minden húsmaradékot gyűjt a kutyáinak.

Szóval ha egyszer az Ella mama már nem eszik, akkor inkább azért jár vissza, hogy jóvá tegye a bűneit. Mert az csúnya dolog volt részéről, hogy hagyta megpimpósulni a csokikat, meg a pénzét, nekünk meg nem volt se csokink, se pénzünk. Szerintem azért keresi éjszakánként a csokikat, hogy legalább a Frici bácsi kutyáinak odaadja. A pénzt is biztosan nekünk szánja, mert a Micu bácsit nem érdekli, a Rinci néninek van, mi pedig nagyon örülünk neki. Persze, azt hiszem, ez így a legjobb, mert most azt hiszi, ott van a nekünk szánt pénz, így ő is nyugszik békében, meg mi is, mert azért az még mindig zavarna, ha ő személyesen jelenne meg a zöld pénzével valamelyik éjszaka. Állítólag a halottaknak is nő a szakálla, meg szaguk is van már ennyi idő után, viszont hát illene megpuszilni ilyen nagy ajándékért.

Szóval nekem nemcsak az áramütéssel, meg a giliszta fertőzéssel és a rollerrel autó alá eséssel kell vigyáznom, hanem azzal is, nehogy olyan ügyetlenül megöregedjek, mint szegény Ancilla néni, aki hamarosan éppen úgy jár, mint Ella mama, mert csökönyösen kávézik, még ha nem is cigizik, de így is elasz, mint a nagyi virágai, ha drótozott vackot kap a Rinci nénitől. Csak egy kicsit kell vigyáznom, mert hát tessék, az a kacska Márk sem öregedik meg, sőt, a Csusza és a Türüsz is csak nagyobbak lesznek, de nem öregszenek. Juci néni is annyi sok éves, mégis teljesen szép és fiatal, mert ő tud vigyázni magára, elpilája a szőrét és főleg zöldséget eszik, fagyit csak az én kedvemért, esetleg a Géza bácsi miatt. Viszont szegény Nagyi, ő nem vigyáz eléggé. Ő könnyen járhat rosszul, mert púderezi magát, amitől kiszárad a bőre és akkor könnyen reped, mint a Rinci néni fotelje, ami valódi bőr, de vízzel mosta és ezért teljesen kirepedezett. Még vissza se cserélik neki, mert azt mondják, akciós áru volt és különben sem bánt vele rendesen.

Na a Rinci néni aztán tényleg öreg lesz, mert ő a zsíros cupákokat szopogatja és teljesen egészségtelenül él, még ha sok zöldséget és gyümölcsöt is eszik, mert minden másból is sokat eszik, például bébiételből, ami kiskoromból maradt a szekrény tetején és már le is járt. Figyeltem, másznak-e belőle fehér kukacok, de semmi. Mind a hatot becsámcsogta a Rinci néni és még hashajtót kellett bevennie, annyira nem ártott meg neki. Pedig egy fürt barna banánt is befalt utána. Teljesen igazságtalanság ez, mert nekem egy akkora üveg lekvártól került szőnyegre a bajom, amennyit ő megevett egy teljes vekni kenyérrel. És még erre kellett neki a hashajtó.

Másfelől meg itt van ez a Pánó, aki olyan öreg mint a Lajos bácsi, mégis egészen jól van, csak rossz bőrben. Ha nem rosszalkodna annyit, akkor még egészen fiatal lenne. Pedig még zöldséget sem eszik, legfeljebb néha iszik, ha főzöm, mosom, vagy búvárkodtatják. És a Géza bácsi azt mondta, mindenkitől lehet tanulni valami jót. Hát én éppen ezt a jót tanultam meg a Géza bácsitól, csak nem hittem neki, mert pontosan a Pánó volt a rossz példa rá, meg a Patyiék és a Hódiék. De a Pánóról most mégis kiderült, hogy lehet tőle fiatalságot tanulni. Így aztán mindjárt igaza lett a Géza bácsinak is, ami azért is fontos, mert majd jobban fogom figyelni a Patyiékat és a Hódiékat. Meg fogom kérni a Kárász bácsit, hadd másszak fel én is a létrájára. Mert biztosan ő is azért figyeli a Nelli nénit, hogy tanuljon tőle valami jót.

Úgyhogy ezzel aztán nem is terheltem a Nagyit, mert ő mindig azt mondja, enni kell, különösen a borsó levesre. Hát ő bizony kétségbe esne, ha látná, hogy én a Pánótól tanulok, ezért aztán úgy ügyeskedtem, hogy ne vegye észre, ha kevesebbet eszem, addig is, amíg megszokom. A reggelinél mindjárt meg is tévesztettem, mert a kakaómat úgy ittam, mintha öreg akarnék lenni én is. Csak a vajaskenyeret tettem bele ügyesen a szalvétába, azzal együtt pedig a zsebemből a mélyhűtőbe, ahol a Frici bácsi kutyáinak gyűjtöttünk.

Ebédnél megint szépen megettem a paradicsom levest, de a fasírtot megint félre tettem a Frici bácsi kutyáinak, a krumplit meghagytam, hogy ne legyen feltűnő a nagy étvágyam, legyen min zsörtölődni a Nagyinak. Csak az uborkasalátát ettem, mert az zöldség, mégiscsak az árt legkevésbé, annyi jót a Juci nénitől is tanulhatok.

A vacsorát majdnem teljesen megúsztam, mert a sajtot összegyúrtam kenyérrel csalinak, csak a langyos tejet ittam meg.

Másnap reggel már meg is dicsért a Nagyi, hogy milyen szépen eltüntettem a reggelit, én pedig arra gondoltam, hogyan örülnek majd a Frici bácsi kutyái a parizernek. Úgyhogy szépen gyűlt a társasága a fehér kukacos csülöknek. Én meg nézegettem magam a tükörben, és tényleg egy szemernyit sem öregedtem. Sőt! Juci néni meg is dicsért, hogy milyen rossz bőrben vagyok, ami nagyon hasonlított ahhoz, ahogyan a Pánó állt.

– Pedig mostanában nagyon rendesen eszik – mondta a Nagyi. – Talán friss levegőn van kevesebbet, mióta nem jár horgászni.

Na, akkor aztán megszervezte nekem a Juci néni, hogy ő is, meg a Géza bácsi is eljönnek velem horgászni. Akkor merjen belénk kötni a Csusza meg a Türüsz. Erről eszembe jutott, hogy nincs horgászbotom, de Juci néni megnyugtatott:

– Ne törődj sehova.

És tényleg, beállítottak egy szép bottal, ahogy összeállítottuk olyan hosszú volt, hogy ki kellett lógatni az ablakon.

– Ez volt a legdrágább! – mondta büszkén Juci néni – Pisztrángozó.

Nagyon örültem, mert nálunk még soha senki sem fogott pisztrángot, csak kárászt, pontyot, csukát és harcsát. Fogják majd irigyelni a pisztrángot! Talán még jó is, hogy a Csusza elvette a botomat, mert azzal mindig csak grunglit fogtam, amivel a Bordás bácsi aztán harcsára ment.

Nagyi májkrémes szendvicset kent útravalónak, jó sok vajjal, ahogy szerettem. Paprikát is adott mellé. Végre elhozhattam a sajtos kenyérből gyúrt csalimat is, ami közben olyan büdös lett a zacskójában, amilyen minden kárász legszebb álma.

Az is nagyon jó volt, hogy a Géza bácsi sem tudta, mi az a szerelék, tőlem tanultak mind a ketten. Azt is elmeséltem még egyszer, hogyan vette el a Csusza a botomat, sőt, János bácsit is bemutattam. Azóta nem látta erre a Csuszát meg a Türüszt, de szerinte nem kellene annyiban hagyni a dolgot.

– Van jogász a családban, majd intézkedünk – mondta Géza bácsi, de én tudtam, hogy csak a Rinci nénire gondol.

– Nem is értem, miért nem tettünk eddig semmit – mondta Juci néni, csak a János bácsi előtt nem akarta kijelenteni, hogy mamalasz a Nagyi.

Megegyeztünk, hogy áthívjuk a Rinci nénit, még ha a végén egy hármasszekrényt kell is levinni Gárdonyba.

Hamar fogtam egy grunglit, mert jó volt az új bot, János bácsi is megcsodálta. Igaz, pisztráng még nem jött. Türelem! Azt a jó arasznyi grunglit viszont beletettük a vödrömbe, hogy hazavigyem a Kárász bácsi kismacskájának.

Géza bácsi segített hínárt és moszatot gyűjteni, hogy otthonos legyen a vödör. Juci nénit nem nagyon érdekelte, mert ő inkább a piknikkel foglalkozott. Ez azt jelenti, hogy leterítette a sok kutyakakát, száraz gelenyót, damildarabot egy szép abrosszal és arra tette ki a májkrémes szendvicseket, hogy lepjék őket a hangyák. Mert részünkről senki sem nyúlt hozzá. Géza bácsi a májkrémet nem szereti, Juci néninek túlságosan vajas volt. János bácsit hívtuk meg, ő sem kért. Úgyhogy én már csomagoltam is örömmel a Frici bácsinak. El is meséltem, mennyi finomság van még otthon a fehér kukacos csülök mellett.

Na erre aztán a Juci néni teljesen kétségbeesett, a Géza bácsi meg azt kérdezte, hogy a Pánó találta-e ki ezt.

Hát csak rá kellett nézni, ahogyan ott ült az abroszon a sok májkrémes kenyér között és máris látszott rajta, úgyhogy most kivételesen nem védtem meg.

Akkor aztán a Juci néni fülön fogta azt az átok rossz Pánót, pedig szerintem inkább a varkocsát kellett volna megrángatni, és elmondta neki, micsoda marhaságokra tanít engem, mert énnekem csak most fejlődik ki az idegességem és ha nem eszek elég fehéret, meg szén- és zöldségfélét, akkor nyiszlett is maradok, meg együgyű is.

Ez nekem egy kicsit rosszul esett.

– Én együgyű vagyok? – kérdeztem, mert úgy gondoltam, nem.

– Dehogy! – mondta Juci néni egészen hihetően.

– Akkor hogyan maradhatok az, ha nem vagyok?

– Gyerekhez képest igenis okos vagy, értelmes és kedves.

– Szerintem a Nelli nénihez képest is kedves vagyok, a Rinci nénihez képest értelmes, mert a koplalás azért nem árt annyira, mint a falás, a Nagyihoz képest pedig okos, mert ő mamalasz.

Ebben is igazat adtak, sőt, megígérték, hogy Géza bácsi úgy fogja elvinni a Pánó butaságának a jeleit, hogy a Nagyi észre sem veszi majd.

Én viszont befaltam három májkrémes szendvicset, jó sok vajjal és zöldpaprikával. Egészen kikerekedett tőle a pocakom, és épphogy hazaértem, máris az ért, amire a Rinci néni csak vágyik a nagy sáskajárásai után, hogy gyorsan kimenjen belőle a siserehadságának minden bűzjele.

Géza bácsi szépen kicsórta a Pánó balgaságának következményeit a hűtőből, csak a csülköt hagyta benn, nehogy lebukjunk, úgyhogy az ott is maradt a kopogós kukacokkal.

Közben én meg áttelepítettem a grunglimat a dunsztos üvegbe, amiből kifogyott a kovászos uborka. Vígan úszkált a hínárok és moszatok között, még egy tengeri kagylót is pottyantottunk neki fotelnak.

Vacsorakor a Nagyi jól leszidott, hogy nem eszek rendesen, pedig az utóbbi időben már kezdett megjönni az étvágyam, most ellenben megint csak turkálok és tiszta maradék a tányéram.

Erre aztán a Juci néni kezébe vette a Pánót és pánni kezdett:

– Alighanem gilisztás ez a gyerek.

– Én is gondoltam rá – sóhajtott a Nagyi.

– Talán egy konzíliumot kellene tartani neki.

Na, erre én kivettem a kezéből a Pánót és jól megcibáltam a varkocsát.

– Ezt meg mért kapta? – kérdezte Géza bácsi teljesen meglepetten, úgyhogy ő is pánt.

– Így jár mindenki, aki pánik. – mondtam fenyegetően, de ők csak nevettek.

Akkor megjött Rinci néni, hogy tanácsot adjon, mit is csináljunk a pecabotom ügyében. Kijelentette, hogy ez csoportos garázdálkodás lenne testi megsértéssel, ha nagyobbak lennének a Csusza meg a Türüsz, de mivel kicsik, hát csak engem vernének meg, ha szólnánk a rendőröknek, mert azok semmit sem tudnak velük kezdeni.

Ezt már nagyon csámcsogva mondta Rinci néni, mert a vacsorámat ette. Egyszer csak felpattant a villájával, odament a dunsztos üveghez és vadul üldözni kezdte az én grunglimat. Már éppen meg akartam kérni a Géza bácsit, adjon neki valamit a hűtött kajából, amikor kitört a nagy nevetés.

– Kifogyott ám már az uborka! – mondta Juci néni.

– Ott már egy halacska lakik! – tette hozzá Géza bácsi.

Hát erre teljesen elszégyellte magát a Rinci néni, de aztán mérges lett, mert kinevettük, pedig ő jótanácsot adni jött.

Engesztelésül a Nagyi megsütötte az összes tojást, ami otthon volt.

Én meg odatámasztottam a Pánót az üveghez.

Padlásfia

Viszont van nekem annyi kacatom kiskoromból, hogy nem győzzük őket rakosgatni. És a Nagyi meg teljesen rám költi az Ella mama pénzének a kamatait és emiatt mindig sóhajtozik, ha valami kellene. Például egy új sütő az mindenképpen kellene, mert a régibe teljesen beleolvadt egy fagyis doboz, amit tényleg én raktam bele, hogy meglágyuljon és versenyautót formázzak belőle. Abban is igaza van a Nagyinak, hogy sokáig hagytam benne és mindenhová szétfolyt, és ahogy meggyulladt, még kormozott is. de nem csak attól volt fekete és ragadós az a sütő, hanem magától is, mert régi volt. Amikor újat nézegettünk, akkor láttuk, hogy még az olcsóbbak is teljesen simák, pedig a miénk drága volt. és bizony még az is baj, hogy egész tűzhelyet kell venni, mert külön a sütő drágább.

Persze ezért megint nem szabad a Pánót hibáztatni, az tutifül, mert hiába akarok én kedveskedni neki lapos versenyautóval, ha nem sikerül, akkor persze én vagyok a hibás. Meg a Muci néni, aki azt mondta, gyújtsuk csak be a sütőt, ha már nagyjából kivakartuk, és akkor majd kiég a többi. Erre olyan büdös lett, hogy még másnap is köhögött a Kárász bácsi anyukája, amikor mi szellőztettünk. Még a zoknimnak is égett fagyisdoboz szaga lett.

Éppenséggel ennyire finom jó tanácsokat osztogatnak nekünk.

Szóval én akkor összeraktam a macsikat, a pedálos traktoromat, amit kinőttem, a forgó zenélő egereimet, amik a rácsos ágyam felett lógtak, a keljfeljancsimat, ami régen a Pánó volt, mert nagyon mérgesített, hogy sohasem marad úgy, ahogyan lefektetem hajcsizni.

Na, erre meg a Nagyi kezdett el sírni, de faltól falig ám, hogy azok neki is emlékei, és hogy én milyen édes kisbaba voltam, mindig csak fel kellett nekem húzni a zenélőt, és akkor így forogtak az egerek, mentek körbe. És már rakta is össze az egészet. És énekelt is hozzá, mindenféle szövegeket talált ki ő még akkor, amikor egészen kicsike baba voltam és most mind eszébe jutottak. Hát azokban én voltam a csillagvirág, a mama napsugara, a kis csőrike fióka.

Aztán meg a macsikat fogta össze, és azt mesélte, hogy még éppencsak járni tudtam, de a macsikat mindig öleltem és cipeltem magammal, ha estem, akkor inkább orra estem, úgy hömbölödtem, de a macsik mindig velem voltak. Én meg a Nagyi sarkában, sehova sem mehetett nélkülem, még a vécébe is betüremkedtem vele, pedig az nagyon szűk egyedül is. Nyitva kellett hagyni az ajtót, hogy elférjünk, úgyhogy a Nagyi csak akkor mehetett vécére, ha nem volt nálunk senki.

És éppen az a fogam jött ki, amit most készülünk odaadni a fogmanónak, amikor a keljfeljancsit kaptam. És oda akartam fektetni a macsik mellé, hogy tente, hajcsi, de ő felkelt. És éppen olyan volt mint én, mert én akkor úgy örültem, hogy fel tudok állni, hogy nem is akartam lefeküdni, csak álltam, kapaszkodtam, amíg el nem aludtam, akkor aztán eldőltem, mert azért paripa nem voltam akkor sem, hogy állva aludjak, nagyot koppantam és akkor felébredtem és felálltam megint.

Amikor pedig a kis traktorommal tudtam már menni, hát akkor már kezdődött ez a tapragacsos világ, hogy sohasem voltam teljes glazúrban, főleg, amikor lezúgtam a lépcsőn, vagy amikor behajtottam az asztal alá, csak a fejem nem fért be, vagy amikor bekanyarodtam a háztömbös sarkon és elütöttem a lábáról a Vilma nénit, aki szerencsére nem lenyelte az ünnepi fogait, hanem messzire kiköpte őket, a Szemánék pázsitjára, akik mondták is, hogy úgy elütöttem szegény Vilma nénit, hogy fűbe harapott.

Hát én erre mind nem emlékeztem, mert még nagyon kicsiny voltam, akkor aztán meggondoltam, mert ezek tényleg szép emlékek azokból az időkből, amikor a Pánó még nem hozta rám a sok bajt.

Úgyhogy inkább vettünk részletre egy új tűzhelyet, a Géza bácsi haza is hozta, be is szerelte, aztán a régit vitte is Gárdonyba, mert ott csak egy rezsó van, az is ragad a meggylészuroktól, ami minden évben ráég befőzéskor.

Az új tűzhely dobozába pedig elkezdtük pakolgatni kiskorom emlékeit, először a kistraktort. Akkor aztán én beletettem a Pánót a traktor pedálja alá, mert úgy gondoltam, majd így megszépül az ő emléke is. Közben a Nagyi hozta a rugdalózókat, amik éppencsak a macsikra voltak jók, úgyhogy én voltam olyan macsiforma gyerek is, három kiló hetvenöt. Azt is kimértük a Nagyival, egy zacskó lisztet, egy zacskó sót, egy doboz tejet és egy doboz kockacukrot tettünk egy kupacba és még egy szép piros almát, az lett a babafejem.

Találtunk aztán még pelenkát, meg popsi kenyőcsöt, amiből sok kellett, mert mindig piros volt a fenekem, de már megcsiccsenett. Viszont a pelenkát azt felpróbáltam úgy kisnadrágra, de nem mertem belepisilni, pedig a Nagyi azt mondta, nyugodtan. Hát kimentem a budira, levettem a kisgatyát, fel a pelenkát, de csak kicsit mertem belepisilni. Eltettem, hogy majd belekakilok, de azt már végképp nem mertem.

Úgyhogy én azt már nagyon bánom, hogy éppen a saját szekrényemben nem kutattam soha, pedig ott még illik is. Mert az a csörgő is jópofa volt, aminek a nyele elég keskeny volt, úgyhogy befért a számba, tehát ledugtam a torkomon, de már akkor gyanús volt, ha csendben voltam, ezért a Nagyi idejében kiszedte. Könnyű volt, mert a túlsó vége kilógott, nem kellett úgy fejre állítva rázogatni engem, mint amikor a boros dugót nyeltem be és már lilultam.

Csak úgy mondta meg a Nagyi, ha kitalálom, hogy kitől kaptam azt a csörgőt, és csak hármat találhattam. Szerencsére elsőre mondtam a Rinci nénit, mert másodikra is őt akartam volna mondani.

Na, akkor aztán megint pityergett a Nagyi, hogy ő mennyire szeretett már akkor engem, mennyire féltett, és amikor a Rinci néni olyan hülye volt, és azt a dugót adta nekem, akkor ő annyira összeveszett vele, hogy sokáig nem is beszéltek, mert elrohant a Rinci néni. Csak a szülinapjára küldött neki a Nagyi pottyintós meggyes sütit, egy teljes tepsivel, hogy majd vissza kelljen hoznia a tepsit, hát az is odalett a régi sütőben, viszont az újban nagyobb van és nem is ragad úgy rá a tészta. Talán.

És békülésből a Rinci néni is tele sütötte azt a tepsi zabpelyhes süteménnyel, csak valamit kifelejtett belőle, mert kő kemény lett, de békülésből dicsérte a Nagyi és hagyta, egye csak meg a Rinci néni, mert akkor teljesen megbékül. Az is kiderült, hogy a zabpelyhet felejtette ki belőle.

Jól tele lett az a tűzhelyes doboz, úgy vittük fel a padlásra, hogy a Nagyi húzta, én meg taszigáltam. Szegény Nagyi megizzadt, a padlás pora meg rászállt, úgyhogy hajat is kellett mosnia, meg még egyszer is, amikor lehoztuk a Pánót, mert a sötétben beleragadt a csomó pókháló is a hajunkba. És másnap is, miután visszarakodtunk a dobozba, mert a sötétben nem találtunk meg mindent, amit a Pánó miatt kitúrtunk. Azt a delfines csörgőt például, aminek a golyói eltűnnek a delfin alatt, azt mégis lehoztam, és jól le is mostam, hogy ezentúl ne a Pánó golyózza el a fontos döntéseimet.

Otuajá kalózok

Éppen azért is focizok én egészen óvatosan Gárdonyban, mert a Rinci néni teljesen világosan elmondta, hogy a Hódiéknak joguk nem visszaadni a labdát, mert az ő magányos területük az, ahová átrúgom. Annyira nem is magányosak, mert járnak hozzájuk sokan, partikat is szerveznek, ami olyan, mint a buli, csak nem ők kenik a májkrémes kenyeret, hanem egy nagy fehér autó jön és készen hozza a tálakat, de az nem elég, mert maga a Hódi bácsi is süt húst. Olyankor nagy füst száll a sötétből, mert csak nagy gyertyák égnek, amik fáklyák, és mindennek jó illata van.

Úgyhogy én óvatosan focizok, csak éppen a kerítés döng, de azt viszont szabad, úgyhogy már ők sem kiabálnak sokat miatta. Viszont a Kálmán meg a Tóni, az ikrek, na azok mindig átkepeszetik valahogy a labdát, és akkor aztán van nagy ordibálás, pedig tudhatnák, hogy visszadobja nekik a Hódi bácsi, csak először szétreppegeti.

De azért igaza van az ikreknek is, a Kálmánnak meg a Tóninak, mert ha például hozzánk jön a labda, akkor mindig visszadobjuk, pedig nekünk is magányos jogunk lenne széjjel reppegetni. És az még jobb, hogy bevesznek a bandába, ami most még csak ők ketten, meg én, mert sokkal nagyobbak. Én viszont nem vittem el háztömbre a Pánót, ezért már engem is elfogadtak nagynak, és bevettek a bandába. Még a Cilit is be akarják venni, de ő lány, és főnök is akar lenni, úgyhogy nehéz lesz vele. Nélküle viszont könnyű, mert így pisilhetünk egymás előtt.

Ez főleg azért fontos, mert mi úgy kötjük a banda szerződést, hogy minden oldalról együtt lepisiljük a Hódiék kerítését, ami nekem lassan megy, mert én nem tudom elállítani a pisimet, úgy, mint a Kálmán. Igaz, a Tóni sem tudja, de ők ikrek, ezért őnáluk már egyikük pisije is elég, mert ők úgyis vérségben vannak, ami több, mint a pisi. Viszont a Ciliék felől csak akkor tudjuk lepisilni a kerítést, ha bevesszük a bandába, amit ő kalóz vigyorgó halálfejeseknek akar nevezni, de azért, hogy a kisöccse ne értse.

Először a Kálmán meg a Tóni felől pisiltem le a kerítést, mert ott ők már sokszor előlegben foltosították. Akkor aztán átmentünk hozzánk. Ittam jó sok vizet, aztán amikor a Nagyi elment vécére, akkor usgyé, mi is szerződtünk, de jól  a sarokba, hogy a labda ne legyen olyan, ha nekirúgom.

Az utca felől úgyis csak este tudtunk összeszerződni, addig kipróbáltuk a meggyszedő nagylétrát, és az tényleg teljesen elért a kerítés tetejéig, csak alul kellett fogni, hogy ne dőljön vissza. És nevet is találtunk, azt, hogy halálfej kalózok, mert ez még jó lehet a Cilinek is, a halálfej meg a zászlónkon lesz, az majd még vigyorog. Én azt javasoltam, hogy legyünk Pánó kalózok, mert az aztán tényleg félelmetes, sőt, a Cili kisöccse se érti, csakhogy a Kálmán meg a Tóni se értették, sőt, szerintük szamárság név, ami nem is félelmetes.

Mert nem ismerik még igazán a Pánót. Meséltem nekik, hogy ő még a csontvázat is kiijesztette a sötét éjszakába, de őket inkább a csontváz kezdte érdekelni, mert azon van halálfej, azt könnyű már csak vigyorgóvá alakítani.

Akkor aztán meg is volt a terv, mire este találkoztunk. Nekem kellett figyelnem a létra tetejéről, hogy bemennek-e már a házba, akkor aztán jelet adni, halálfej kalóz huhogást, amit jól gyakoroltunk. Jó sokára hallották meg, vagyis hallották ők, csak náluk nem lehet felugrálni a vacsoraasztaltól, csak ima után. Akkor végre ők is huhogtak a kapunkban, és kióvakodtunk és az utcáról egyszerre lepisiltük a Hódiék falát.

Azért volt nagyon jó a terv, mert a töklámpás már magában is eléggé félelmetes, hát még, ha beletesszük a csontvázamat. Akkor aztán a létránkról lelógatjuk bele a sötét füstpartiba és még huhogunk is hozzá.

Csakhogy töklámpása csak a Ciliéknek van, akkor pedig ő akar a főnök lenni. És éppenséggel a Kálmán szerint a Tóni azért találta ki az egészet, mert bele van zúgva a Cili hosszú hajába, ami viszont szőke és neki szőke nő ne legyen a főnöke.

Másfelől viszont ha így tudjuk megvalósítani a tervet, akkor ez lesz. Úgyhogy másnap átmentünk a Ciliékhez, és megegyeztünk. A Cili lesz a főnök, viszont a nevünk marad huhogó halálfej kalózok. Mert a Cili hallotta a huhogást és azt mondta, arról tényleg meg lehet minket ismerni. A kisöccse is megmondta, hogy a Kálmán meg a Tóni uog. Mert nem tud hát mondani. Meg szöt se, csak töt helyette. Erre aztán kitaláltuk, hogy hosszú halálhuhogásnak  fogjuk magunkat nevezni, mert az az ő nyelvén otú ajájuog és akkor nem tud senkinek se beárulni, mert azt nem érti senki. Én meg azt javasoltam akkor már hívjuk mi magunkat otuajá-nak, és ez tetszett is a Cilinek, ami miatt azok is lettünk, mert ő a főnök. Csak éppen az nem hangzott elég félelmetesen, mert kisbabás. Inkább úgy hívjuk magunkat, hogy az angolul legyen, mert azt csak mi értjük, akik tudunk angolul, úgyhogy azt mondtam, legyen venájketóder. Viszont a Kálmán meg a Tóni azt mondták, én csak ne akarjak itt főnök lenni, mert ha nem a Cili a főnök akkor ők azok, én a legkisebb vagyok és örüljek, hogy van létrám, meg csontvázas halálfejem, különben nem vennének be bandába, úgyhogy a nevünk maradt huhogó halálfej kalózok, csak nem mondhatjuk senkinek, nehogy elárulják.

A Cilinek viszont ez nem tetszett, mert ha ő a főnök, akkor ne beszéljen bele mindenki abba, hogy mi legyen az ő bandájának a neve, úgyhogy mindenki megsértődött és hazament. Én a labdát rugdostam, hadd hallják, hogyan puffog a falon a Pánó körül, és akkor megtudják, milyen jól vagyok a hülye bandájuk nélkül. Mert azt a gonosz bajkeverő Pánót ráállítottam egy fagyis dobozra és azt számoltam, tízből hányszor találom el. Volt olyan, hogy háromszor.

Tábor

Már az is gyanús volt, hogy a Géza bácsi rendet akar rakni a Rinci néni sufnijában, rögvest azután, hogy megjöttek a Juci nénivel. Először egy gumimatrac került elő, amiben a fülbemászók laktak, azután egy matrac, ami az egerek háza volt, utána még sok szék, csak kevés láb. Hát ezeknél jobbakon is sütöttünk már szalonnát, de én azért mindet alaposan átvizsgáltam. A szopós egereket dunsztos üvegbe raktam, kiskanállal etetgettem, de estére már jöttek rájuk a legyek.

A fülbemászók és százlábúak viszont nagyon jól bírták a fagyis dobozban. Az aznapit beáldoztam nekik, mert úgysem kísérletezek a sütőben puhított versenyautóval, amikor a Juci néni és a Géza bácsi meglátogatnak. Meg aztán nem kaphat mindent a Pánó, a többi csúf állat is egyenjogú.

Mielőtt adtam nekik fülzsíros vattát egy kicsit megráztam a dobozt, hogy potyogjanak le az aljára. Egy kis lapátnyi hangyát is kaptak a bolyból, hogy ne unatkozzanak. Ha a nap felé tartottam a dobozt látszott, hogy nagyon vidám élet van odabenn. A Géza bácsi is hozott még egy jó maroknyi társaságot nekik, azokat a melle szőréből szedte elő, csak a gatyájában lévőket tette a halcsalis dobozomba, de azok meg is érdemelték, mert a Juci néni nagyon kinevette miattuk a Géza bácsit, ahogy a gatyájában kotorász.

– Tiszta sor. Ti a halak martalékai lesztek.

– A kukacot jobban szeretik – nevetett a Juci néni.

Hát szerintem nálam sokkal jobb lesz a rendesebb férgeknek, mint a gumimatracban. Hosszabb távon az volt a tervem velük, hogy a Kárász bácsival megoldjuk, hogyan rémisztik halálra a Nellykét, mert ezeknek az ikreknek és a Cilinek nem fogok ilyen jó rémítő készüléket adni. Csak huhogjanak, én nem válaszolok.

Akkor aztán előkerült egy egészen büdös sátor, de Géza bácsi azt mondta, állítsuk fel, majd a napon kiszellőzik. Hát minél melegebb lett benn, annál büdösebb. Szerintem az Ella mamáé lehetett, de nem, ez a Rinci nénié volt, mert ő járt a KISZ KB vezetőképző táborában Leninvárosban. Ezt tudom pozitív, mert megtaláltuk a belépőt a sátor zsebében egy csomó összegyűrt papír zsebkendő meg más mindenféle mellett, de azokat a Juci néni gyorsan kidobta. A belépőn viszont volt nagy csillag, meg zászló és a Rinci néni dolgozó neve, a Magdolna.

Kérdeztem, hol az a Leninváros, mondták, már sehol. Másképp hívják már, ahogy mi is másképpen hívjuk a Rinci nénit. A KISZ KB is régen volt.

– Vezetőképző sincs már? – kérdeztem, de a Juci néni azt mondta, az van, a Géza bácsi is jár olyanba.

– Akkor a Rinci néni leelőzött. Mert ő már járt – mondtam Géza bácsinak, mert végre valamit nem ő tudott jobban.

– Az más volt – védte a Nagyi. – Ott nem ilyen vezetőket képeztek.

Úgyhogy nekem majd nagyon kell vigyáznom, milyen iskolába járok, mert szegény Rinci néni is ott kucorgott abban a büdös sátorban, ami be is ázott, mert a foltok onnan vannak rajta, egész éjjel foglalkozott és akkor most már nem is jó, amit ott megtanult. Azért jó, ha engem a Géza bácsi képez vezetésre.

A sufniba viszont mindent visszahajigáltunk, csak éppen úgy, hogy a nagylétra megint beférjen és oda lehessen férni hozzá. Szépen feltettük a falon lévő szögekre, így nem korhad kinn esőben szélben. A harmadik foka már ki is járt, de azt a Géza bácsi megcsavarozta.

Akkor aztán a Nagyi kihozta az én matracomat, a Géza bácsi meg felfújta a fülbemászók gumimatracát, jól lemosta és kitette a napra száradni. Egy kicsit engedett, de nem volt lukas, csak úgy ráncosodott, mert már öregecske szegény. Na, akkor már sejtettem, és már jártam is a pingvin örömtáncomat rozmárhempergéssel és fókakaffoggással. Mert kint fogunk aludni a Géza bácsival a sátorban éjszaka.

Estére már tényleg nem volt olyan büdös a sátor és a Nagyi még illatos szúnyogriasztó gyertyát is gyújtott benne. Én be is költöztem, hogy addig is sátorban lakjak, amíg a felnőttek kint beszélgetnek a diófa alatt az asztalnál. Mert bort is ittak. Viszont a Pánó, amilyen rossz volt, hogy miatta nem lehettem benne a bandában, hát nem érdemelte meg a sátrat, hanem rátettem a férgesdobozra, hogy neki is meglegyen a neki való társasága.

Arra ébredtem, hogy nagyon dörög az ég, de nem a sátor ázott, hanem a Géza bácsi horkolt. Vártam egy kicsit, aztán megint felébredtem, de most nagyon megijedtem, mert úgy volt, mint akit fojtogatnak a szexes krimikben a darabolós gyilkosok. Akkor aztán bementem a házba, mert volt elemlámpám. Kértem a Nagyit, hogy segítsen, de a Juci néni jött.

– Kicsit több bort ivott, ilyenkor jobban horkol. Tapsolni kell neki.

És tényleg, egyet tapsolt, a Géza bácsi máris fordult és halkan szuszogott. Vissza is másztam, csak éppen most egy nagy fűrészre ébredtem, mintha motorosok keringenének a sátorban. Hát én tapsoltam, mint a színházban, de csak annyi történt, hogy visszatapsolta a Juci nénit. Hozott egy tollat, olyan párnába valót, azt tette rá a Géza bácsi szájára, és tényleg megint halkan szuszogott.

– Álmában is fél, hogy beszippantja a tollat, azért inkább az orrán veszi a levegőt – mondta a Juci néni és kért, hogy aludjak jól.

Arra ébredtem, hogy a Géza bácsi markában van a toll és ő pedig húzza a ló bőrét, a szegény ló meg nyihog és hörög. Na, ezt már bent is lehetett hallani, úgyhogy jött a Nagyi és hozott egy jó nagy párnát.

– Ha feljebb van a feje, akkor csendesebb – biztatott.

Ő emelte a Géza bácsi fejét, én meg ügyesen behömbölítettem alá a párnát. Így legalább volt valami puha is, mert a gumimatrac teljesen leeresztett.

Arra ébredtem, hogy ez biztosan a Pánó bosszúja. De akkor már kezdett világosodni. Beosontam a Pánóért. A Juci néni intett, hogy bújjak oda mellé, de én inkább azért visszamentem a sátorban, csak vittem a fagyis dobozt is, hadd nézegessem a sátor ajtajában, amíg megint elálmosodom.

Most viszont arra ébredtem, hogy a Géza bácsi ül a ráncos gumimatracon, tépi a mellét és nagyon csúnyán beszél. Mert véletlenül valahogy kiszabadultak a férgek és igyekeztek a szokott gumimatrac lakásukba, de ott már laktak, úgyhogy akkor már a legjobb a Géza bácsi szőrbozontja volt. És kiszaladt a Géza bácsi az udvarra és lehúzta a gatyáját is, mert ezek között a férgek között is voltak férgesek és már pattant is bele az esőgyűjtőbe, hiába volt annak teljesen zöld a teteje.

Mire a Juci néni és a Nagyi kiszaladtak, már ott is állt a Géza bácsi zöld hajjal és egészen lógó szőrökkel. Én még sokáig maradtam a sátorban, mert újra össze kellett fogdosnom azt a sok pajkos százlábút, akik így megkergették a Géza bácsit, hát akkor mit csinálnak majd a Nelly nénivel!

A Pánót viszont büntetésből bezártam hozzájuk, be is gumiztam, mert biztosan ő eresztette ki őket, hát csak barátkozzanak.

Kétfejű szörny

Az viszont mégsem járja, hogy nekem a Pánó miatt még barátaim sem legyenek, úgyhogy akkor aztán este mégis kimentem, ahogy huhogtak. Igaz, nagyon huhogtak, már féllábon hujjogattak úgy kellettem, mert az én létrám és a csontvázam nélkül az egész nem ért semmit.

Akkor viszont én már megmondtam, hogy a banda neve pedig Pánó kalózok, punktum, erre varrjanak gombot.

Viszont a Cili töke mégsem kellett, hiába volt belezúgva a Kálmán meg a Tóni a hosszú szőke hajába, mert kitaláltuk, hogy az egyik elreppegetett labdába tesszük bele a gyertyát és a csontvázat, az úgy még tanulságosabb is, hogy tudni fogják, miért ijeszti őket a kísértet halál. Akkor viszont már a többi labdát is használjuk, úgyhogy az egyikbe tettünk egy lapos békát, ami három napja úton volt, mégis egyhelyben maradt, csak feketült. A másik labdába pedig a Pánót tettük, mert sötétben nem látszik, hogy ő csacsi, viszont félelmetesen villognak az üvegszemei.

Akkor aztán a Cili is elunta, hogy csak az öccsével sesézik, és háztömbözött biciklin, mi meg lestük, de meg is állt és azt mondta, lehet úgy, hogy ők hárman lesznek a főnökök, én meg a kalózkapitány, ami teljesen jó volt, mert szerintem a kapitány az igazi főnök, hiába csicska szerintük.

Azért is jó volt, hogy kibékültünk, mert megjelent a fehér autó és vitték be a tálakat a Hódiékhoz, úgyhogy estére kellett minden bátorságunk. Akkor aztán a Cili is odaköpött, ahová mi szerződést pisiltünk, és átvittük hozzájuk a létrát, mert onnan kezdtük a belógatást, hogy ne lássák meg azonnal a döglött békás labdát. Viszont nehezen akart sötét lenni, akkor meg aludni zavartak minket, de akkor elmondtuk a Cili anyukájának, hogy mennyire fontos ez, mert mi csak most tudunk kalóztámadni. Kérdezte ki a kapitány, mondtam hogy én, erre a többiek teljesen megpukkadtak, mert nekem lett igazam. Na, akkor átszólt a Nagyinak, meg az ikrekékhez is, hogy még egy kicsit maradunk náluk. Még a gyertyát is segített meggyújtani, de a Pánó mögött nem engedte, mert meggyullad a farka. Lehet, hogy a béka vagy a csontváz is meggyullad, de az nem olyan nagy baj.

Azon viszont teljesen összevesztünk, hogy ki mit lógasson be, mert persze a csontvázat akarta mindenki, de csak három labda volt, úgyhogy nekem jutott volna a nagy semmi. Akkor aztán azt találtuk ki, hogy az ikrek menjenek fel mind a ketten, ők legyenek a kétfejű szörny. Tettünk a vállukra fekete kendőt, abból jött ki a két nyakuk, különben teljesen egyformák voltak, mert mind a ketten folyton a Cilit nézték, még ha a Kálmán kövérebb volt is. Hát megérdemelték a csontvázat.

Akkor aztán én kezdtem a Pánóval. Felmásztam, belógattam, de nem vette észre senki, hogy kiesett. Jött a Cili a döglött békás labdával, na azt már észrevette egy bácsi, odajött, de nem ijedte meg nagyon, pedig a Cili mondta, hogy hubrek, ami a béka kísértet huhogás. Akkor aztán lekepesztetett a Cili, de nem látta ott-e még a Pánó. Mire a kétfejű szörny is felért, arra már egy nő is odajött és csókolózott a bácsival. Akkor huhogott is a kétfejű szörny, és a nő megkérdezte

– Mit csináltok itt gyerekek?

Erre a kétfejű szörny teljesen elhallgatott. A bácsi vizsgálgatni kezdte a labdát.

– Jobb lenne tökbe tenni. Félelmetesebb.

– Nem a bácsit akarjuk mi megijeszteni – mondta halkan a kétfejű szörny Tónibbika.

– Hanem?

– A labdavágó gonoszokat, akik már három labdánkat miszlikelték.

– Hogyhogy?

Akkor aztán elmondta a kétfejű szörny, micsoda gonoszságot művelnek a Hódiék, a nő pedig megkérdezte a bácsit, miféle barátai vannak neki. Én meg ráncigáltam a kétfejű szörny négy lábát, hogy kérjék vissza a Pánót. Nagy nehezen megtették, de igencsak szörny módra.

– Van ott egy olyan hülye kockás csacsi, azt tessék szíves lenni visszadobni.

– Nagyon aranyos csacsi ez! – mondta a nő, de akkor már mások is szóltak.

– Mit csináltok ti itt?

– Beszélgetünk a tüntetőkkel.

– Mit akarnak?

– A szétvágott labdáik miatt tiltakoznak.

– Ezek a környék rémei – hallatszott a Hódiné piszkafa hangja.

– Hogyan lehet rém az a gyerek, akinek még játékcsacsija van? – kérdezte a csókolózó nő, amitől én teljesen elszégyelltem magam.

A kétfejű szörny is mondta, hogy nem az övék, hanem van egy kisebb gyerek a bandában. Gyorsan le is jött a kétfejű szörny, csak a harmadik foktól esett, aztán lökdöstek, hogy menjek fel én. De a Cili anyukája is azt mondta.

Nem mertem. Akkor felment a Cili, és mondta, hogy ő a főnök, és odaadja az ő ijesztőjét a Pánóért. Azt is megmondta, mi az a Pánó.

Elfogadták, és akkor ő leeresztette a döglött békás labdát. Át is dobták a Pánót, és akkor azt mondta a csókolózós férfi, hogy elég silány labdáink voltak. Elküldte a csókolózós nőt egy kenyérkosárért és gyűjtöttek nekünk új jó labdára.

A Cili fentről elmondta, hogy mindenki dobott bele. Amikor azt suttogta, hogy most érnek a botsáskához, akkor aztán kitört a vihogás, mert meghallották.

Viszont nekem kellett mennem, mert az enyém a Pánó, le kellett lógatnom az üres rémlabdámat, amit teletömtek pénzzel és Pánóval. Meg is kellett szépen köszönnöm, úgyhogy mondták, milyen aranyos kisfiú vagyok.

Azon pedig már akkor összevesztünk, amikor a létrát visszahoztuk, hogy kinél legyen az új labda. Mert az ikrek azt mondják, nekik már három tönkrement, én viszont tudok vigyázni, a pénz meg a Cili anyukájánál van.

Hát ennyire szégyenbe hozott engem ez a Pánó, akire azt mondta a Cili anyukája, hogy neki köszönhető a jó vég, úgyhogy most aztán már főleg nem bírok majd vele kevélység miatt.

Figurahiány

Hát én ebben a Pánóban arra vagyok a legmérgesebb, hogy olyan ártatlanul tud nézni minden rosszasága után. Ha pedig szigorúan megbüntetem, mert a nevelési rész a szigorú és igazságos büntetés, akkor a Nagyi meg védi, mert szerinte az a nyomorult csacsi aztán igazán nem tehet semmiről.

Pedig a Pánó nagyon jól tudja, hogy a nagykés gyerek kezébe nem való, és ha mégis hát annak jó oka van és a Nagyi semmiképpen észre nem veheti. Mert tulképpen nem is az a baj, hogy nagy az a kés, hanem életlen, mert csak ritkán jár nálunk a Géza bácsi, hogy megfenje. Azért aztán erősebben kell nyomni és könnyen szalad húsba.

Pedig én olyan indián csónakot akartam faragni a Pánónak, hogy egy vastag fának kifarigcsálom a belét, aztán csak vitorla kell rá és a Pánó máris vidáman hajókázhat, amíg én pecázgatok.

Hát tényleg lassan jött ki annak a fának a bele, mert jó kemény rönk volt, úgyhogy igazuk volt az indiánoknak, ha égették. Pedig nekik aztán igazán volt éles borotvájuk, ha egyszer azzal skalpoltak. Úgyhogy inkább rendesen visszatettem az a bot kést a kenyértartóba, hadd lássa a Pánó, hogyan kell valamit baj nélkül befejezni. És akkor meggyújtottam a gázt, mintha csak tejet akarnék forralni és szépen fölé tartottam a fát, olyan óvatosan, ahogy csak lehet, mert a Nagyi egyik füle varrás közben is állandóan rajtam volt. Ki is kiabált néha a konyhába:

– Mit csinálsz?

– Csónakot a Pánónak.

– Hogyan?

– Ügyesen. Mint az indiánok.

Ez megnyugtatta, mert azt még ő is tudja, hogy az indiánok nagyon ügyes csónakcsináló nép.

Csakhogy a Nagyi megérezte az égő fa szagát és már rohant is. Elzárta a gázt, kikapta a kezemből a fát és beletette a fürdőkádba. Meg is szidott a Pánó csónakja miatt. A Pánó meg csak nézett nagy ártatlanul. Hát nekem nem fog csónakázni, ha egyszer ilyen megáltalkodott. Szép dolog, hogy én akarom neki a jót, ő meg nekem a kikapást, szidást, meg a büntetést. Mert a Nagyi még a kést is kikérdezte tőlem. Én pedig nem hazudok.

Akkor aztán oda kellett nekem ülni a Nagyi mellé, ölemben a Pánóval és maradni, amíg csak varrta nekem a meleg téli nadrágot, pedig még nem is volt hideg. Közben pedig kérdezgetett:

– Miért kellett volna az a csónak?

– Hát hogy csónakázhasson a Pánó.

– És neki miért jó csónakázni?

– Hát, mert akkor történik vele valami.

– Amúgy nem történik vele valami?

– De igen – hüppögtem, aztán inkább mégis sírtam, mert eszembe jutott a Kárászék kisunokája, aki nagyobb mint én, mégis három napig hüppögött. Igaz, elvitték pszichológushoz, ami érdekes dolog lehet.

A Nagyi meg csak azt látta, hogy már sírok is, úgyhogy simogatta a fejemet, meg az ölébe is vett, úgyhogy tele lettem mindenféle cérnaszállal meg bélésfoszlánnyal, mint egy készülő úri felöltő.

– Miért nincsen nekem anyukám se apukám?

Erre aztán a Nagyi is sóhajtozott, aztán hüppögött, végül pedig együtt sírtunk. Akkor aztán azt mondta, hogy ezt ő egyedül nem tudja megoldani és akkor telefonált a Juci néninek, hogy segítsen egy pszichológust keríteni. Meg is ígérte, hogy kerít, pedig akkor már egyáltalán nem hüppögtem.

Viszont eljött velünk ő is, meg a Géza bácsi vitt minket autóval, mintha Gárdonyba mennénk, de inkább csak temetésre, mert mindenki csak sóhajtozott. Mondtam, hogy nekem már elmúlt a hüppögésem, de nem kellett várni, úgyhogy akkor már el is kezdett játszani velem a pszichológus néni.

Egy asztalon volt mindenféle, mondta, csak építgessek rakosgassak, neki még van egy kis dolga.

– A Pánónak is építhetek? – kérdeztem.

– Hát persze! – mondta. – A polcról is levehetsz bármit.

Nahát én akkor ott találtam egy hajót, abba raktam bele a Pánót és csináltam neki tavat fákkal meg pecásokkal. Még azt is meg akartam mutatni, hogy mennyit gondolkodtam én azon, hogyan csónakázhat végre a Pánó, úgyhogy megkérdeztem a pszichológus nénit, van-e gyufája meg nagykése.

– Miért – kérdezte?

– Hogy lássa a Pánó és emlékezzen, milyen bajba keveredtem miatta.

No, akkor aztán el kellett mesélnem az egészet, és akkor a pszichológus néni még kérdezte, szoktam-e gyilkosos filmet nézni, de én azt mondtam, nem, mert a kórház szerintem nem számít szokásnak.

A pszichológus néni bólogatott.

No, akkor aztán kezdtem sejteni, hogy a Kárász Csöpi egy zseni volt, amiért abbahagyta a hüppögést, mert most ez a pszichológus néni majd azt hiszi rólam, olyan vagyok, mint a Türüsz meg a Csusza, hogy késelek meg gyújtogatok. Meg is kérdeztem, hogy tetszik-e neki ismerni őket, de azt mondta, nem tetszik, csak mint a rossz pénzt, úgy ismeri őket.

– Hát neked barátaid? – kérdezte.

– Dehogyis.

– Csak hallottál róluk?

Erre elmondtam, hogyan vették el a pecabotom és dobták vízbe a Pánót.

– És te most ott szeretnéd csónakáztatni a Pánót?

– Például.

– És szeretnéd egy kicsit, ha felborulna a csónak és elsüllyedne a Pánó?

Na, erre viszont már hüppögtem, mert most már teljesen olyannak néz engem a pszichológus néni, mint a Csusza, sőt, a Türüsz. Úgyhogy kikéredzkedtem a Nagyihoz, de ő is a Nagyival akart beszélni, úgyhogy kint kellett sírnom a Juci nénivel és a Géza bácsival.

Aztán a Nagyi is jött és azt mondta, el kell ide járnunk minden héten. És aztán ő is sírt, mert megint az jutott eszébe, hogy a Púder Manci is megtudhatja és minek kellett ide jönni.

Akkor aztán Géza bácsi nagyon mérges lett, és bekopogott.

– Tessék!

– Bejöhetünk?

– Tíz percem van, azután jön a következő!

– Nekünk öt is elég.

Azután megkérte a pszichológus nénit, hogy rakjon ki ő valamit az asztalra, amit csak szeretne. És akkor azt válaszolta a pszichológus néni, hogy ő ezt kikkéri magának. Mert a Géza bácsi nem tudja abból kitalálni, hogy ő mit gondol, hanem ahhoz szakembernek kell lennie.

– És az micsoda szakember, amitől sírva jön ki a gyerek is, meg a nagymamája is?

Erre azt mondta a pszichológus néni a Juci néninek, hogy ő csak szívességből fogadott minket, pedig szerintem egyáltalán nem szívesen.

– Kérem szépen, ennek a gyereknek apafigura hiánya van, amit a nagymama csak részben tud megoldani.

– Mi a különbség aközött, hogy nincs apja és hogy apafigura hiánya van?

– Ezt magának én nehezen tudom elmagyarázni, szakkifejezés.

A Géza bácsi viszont mondta, ő érti, azt jelenti, hogy nincs olyan férfi, aki nehéz helyzetekben mintát adna. Mert a nagymama inkább csak a finom, nőies megoldásokat mutatja, ezért félő, hogy rossz példákat fogadok el.

– Pontosan – bólogatott a pszichológus néni.

– És magától majd tanul.

– Segítek feldolgozni a hiányt.

Erre aztán a Géza bácsi feje egészen piros lett és azt mondta, hogy akkor majd ő mutat férfias megoldást, és most megmondja, hogy ide mi a lábunkat se tesszük be többet.

A Juci néni próbálta még csitítgatni a Géza bácsit, mert mégiscsak az ő ismerőse a pszichológus néni, meg a Nagyi is halkítgatta, mert már nagyon mérges volt, de akkor aztán Géza bácsi  kézen fogott engem, és azt mondta, tiszta sor, megyünk haza. Hazafelé aztán az autóban a Juci néni megsimogatta a Pánót és azt mondta:

– Szegény kis csacsikám.

Hát így érte el a Pánó, hogy csónakázzon is, meg mégis mindenki őt sajnálja.

Pánpán

Hát a Géza bácsi világosan elmondta, hogy lakik bennünk egy hallhatatlan lélek. Egy kicsit azért hallható, mert arra figyelünk, amikor jót teszünk, csak néha ördög szállja meg, akkor viszont rosszat teszünk. Azért is halhatatlan, mert a halakhoz aztán nincs köze, és a halálhoz sem, mert teljesen túlél bennünket, csak kiszáll belőlünk, mint a buszból a vezető.

– Ha baleset van, akkor például a vonat összeroncsolja buszt és nem tud kiszállni belőle a vezető, aki a vonat alá vitte.

– Ez csak hasonlat – mondta a Géza bácsi, de már hallatszott a hangján, hogy ő aztán tényleg nagyon türelmes velem.

Nem is kérdezgettem tovább arról, hogy mi köze a léleknek a vízhez, mert ha a az öreg nénik nem isznak elég vizet, akkor meggonoszulnak, ami lelkileg van. Végülis azt hiszem, mégiscsak van köze a halhoz a dolognak, mert a lélek is vízben él, mint a hal, csak mégsem hal, azért halhatatlannak mondjuk, nehogy valaki megpróbálja kipecázni gelenyó csalival, mint belőlem a Márk, aki teljesen rossztét lélek. Mert kacska a keze és ettől ott ferdült el a lélekvize is, amiben már nem tud úgy ficánkolni hanem mozgáshiányból besavanyodik a lelke, mint a kovászos uborka.

Kávéban meg sörben sem érezheti jól magát az a mi lélekhalunk, azért is igyekszik úgy kifelé az olyan emberekből.

Csak akkor a Pánóban hol lakik, mert az teljesen hótt száraz, sokszor porzik, sőt, meg is büdösül, ha egy kis tejjel akarom tartani benne a lelket.

Ha viszont nincs neki lelke, akkor hogy lehet ilyen lelketlen? Hogyan tud ilyen sok rosszaságot művelni? Igaz, a köveknek sincs lelkük, mégis agyonütnek bárkit, ha leesnek a magas hegyről, de azért ahhoz kiabálni kell, hogy elinduljanak. Én pedig csak egészen ritkán kiabálok a Pánóval és akkor is azután, hogy már megcsinálta a rosszaságot derült égből.

Az lehet, hogy őt csak időnként szállja meg a rosszlélek, amikor alszunk. Úgy oson be, mint a Mikulás, vagy a Jézuska, hiába igyekszünk rajta kapni, kilesi, amíg elalszunk. Csak hát ez a lélek nem rak tojást reggelre a fészkekbe, mint a nyuszi, hanem tojik a fejünkre és pánásra veszi rá a Pánót. Úgy is hívom, Pánpán.

Elbánni vele nehéz lesz, mert még a Mikulás csapdám sem sikerült teljesen. Igaz, a Nagyin is múlott, mert ő nyúlt bele az egérfogóba, amit a barna cipőmbe rejtettem. Én már éppen elaludtam, amikor sivalkodni kezdett.

– Mi a frászkarika ez? – nézett rám mérgesen, pedig alig ébredtem még fel.

– Na, te jól elzavartad a Mikulást.

– Dehogyis! Nézd, már megjött. Csak egy szem tejes karamellát akartam kivenni, mert nagyon megkívántam.

Úgyhogy a Nagyi pákosztossága nem zavarta el a Mikulást, mert az már előbb megjött, és olyan ügyesen tette bele a tejes karamellát a cipőmbe, hogy az egérfogó meg sem rezdült. Pedig nagyon érzékenyre volt állítva, ezt a Rinci néni is tanúsítja, aki csak bekukkantott a cipőmbe, máris rácsattant az ujjára. Pedig kérhetett volna a Nagyitól tejes karamellát, mert úgyis neki adtam, ha egyszer az a kedvence, én meg nem szeretem.

A nyuszinak próbáltunk is csapdát állítani a Juci nénivel, de nagyon sárga volt már a függöny, amit kifeszítettünk a főfészke elé, úgyhogy simán megkerülte és már bele is tojta a fehér zoknit, ami jó bosszú, mert addig semmibe nem rúghatok bele, amíg rajtam van.

Talán az a Jézuska csapda sikerült a legjobban, amikor az ablak elé damilt feszítettem, az pedig bekapcsolta a kislámpát, a rádiót és a varrógépet, mert az elosztó kapcsolójára ejtette rá a söprűt. Egész nap dolgoztam vele, aztán este lestünk a sötétből a Juci nénivel, hogy mi történik. A Nagyi ugyanis misére szokott menni, amíg mi a ház előtt sétálunk és várjuk a Jézuskát. Hát, látjuk ám, hogy felgyullad a lámpa, usgyé befelé, elől én, mögöttem Juci néni. Már az ajtóban hallottuk, ahogy üvöltött a rádió, hogy valami év végi mérleget készítenek. Arra álljon csak rá a Rinci néni, gondoltam. A pedálján a pánókővel a varrógép is zakatolt még, de már üresen, mert kifogyott alóla a szalag, aminek a vége a hurkot húzta össze, ami ott volt kiterítve, ahova a Jézuska szokta tenni a kötött kesztyűmet. Hát minden jól működött, de a hurok persze üres volt, csak a kesztyűk voltak a helyükön. Mire a Nagyi bejött, már ki is kapcsoltam a varrógépet és a rádiót, mert ilyenkor énekelni kell, hogy közben találgassuk, mi van becsomagolva úgy, ahogy a kesztyű szokott lenni.

A Pánpán miatt most aztán egy kicsit sajnáltam, hogy nem enged le a Nagyi a Bordás bácsival, mert ő jól tudta, mivel mire lehet menni. Csukára, harcsára csak blinkerrel, akárki akármit beszél, mert azoknak mindegy mi, csak mozogjon. Gondolom, a Pánó rossz lelkére is ilyesmi kellene, mert büdös sajtra, paprikás kenyérre vagy gelenyóra úgy érzem, nem bukik.

Másfelől viszont az ilyen Pánpán féle rosszlelkekkel nem kell olyan kíméletesen bánni, mint a Jézuskával és a többi hasznos társával, nem fontos őket élve elfogni. A krimifilmekben is akármit lehet csinálni a rosszal. Mert a katica az hasznos, azt szépen kiszedjük az esővizes hordóból, a szúnyog pedig káros, azt agyonütjük. Na, erre van a Rinci néninek egy elektromos készüléke, ami olyan kékesen világít és a ha beleröpül a légy, vagy a szúnyog, akkor agyoncsapja.

Úgyhogy én már alig vártam, hogy lehessen menni meggyet puttyogtatni Gárdonyba, főleg, hogy Géza bácsi vitt minket, hálából a garázdálkodásért és testi sértegétésért adott jogi tanácsokért, hogy ne csináljunk semmit. Vittük még a három tekercs akciós kerítést, virágföldet és műtrágyát, aminek a tetején én kucorogtam a Pánóval teljesen szabálytalanul, de sem a Patyiék nem látták, ahogy indulunk, sem a Hódiék, ahogy érkeztünk, út közben meg nem volt semmi veszély.

Hát a Géza bácsi meg nagyon ügyes ember, mert a Rinci néni szerint teljesen tönkre tettem azt a szúnyogölőt, amikor megpróbáltam beleszuszakolni a Pánót, de a Géza bácsi csak elővette a szerszámos ládáját, forrasztott néhányat, összeragasztotta a burkot, ahol nagyon eltört, mert a csavarokat kellett volna kicsavarni, aztán már égett is az ibolya fény, csapdosta is a szúnyogokat, és még meg is dicsért a Géza bácsi, mert kihúztam, mielőtt tönkre tettem volna.

Viszont a Juci néni jól összeveszett a Rinci nénivel, mert azért teljesen nem lehet kihasználni a Géza bácsi jámborságát, hogy még egy fát is el lehet vágni a hátán. Igenis, le kellett volna mérni azt a fürdőkádat, mielőtt elhozatja vele, és most még arra kérni, hogy vigye vissza, az már kihasználás.

– De hát mit csináljak vele? Nem fér be! – kérdezte Rinci néni teljesen csámcsogva, mert zavarában megette az utolsó három üveg meggybefőttet. Nem baj, lesz friss.

– Vidd a szemétre.

Akkor aztán a Géza bácsi megmagyarázta, hogy itt drága az elszállítás, máshol meg még pénzt is kap érte a Rinci néni.

Ezen aztán beduzzogott a Juci néni, hogy a Géza bácsi mindig megmagyarázza, hogyan járjon a legrosszabbul.

Ez igaz is, úgyhogy mégsem kérdeztem meg, hogyan lehetne elkapni azt a Pánpánt, hanem amikor már felrakták a kádat és Rinci néni is kijött a vécéről, hogy beüljön előre, mert neki nehéz hátrakecmeregni abban a kis autóban, akkor aztán integettem, és már sisszoltam is a sufniba, hogy ügyesen kicsavarjam a csavarokat, amiket kifigyeltem.

Szépen ki is nyílt az elektromos csapda, csak éppen a Pánót kellett gyömöszölnöm, mert neki nem hagytak helyet gyárilag. Arra viszont nagyon vigyázni kellett, nehogy bármilye is kilógjon, mert ott belemegy a Pánpán, a rossz lélek. Csak egy csavart nem sikerült visszatennem, de amikor bedugtam, akkor így is szépen kéklett a fény, át a Pánó fülén, úgyhogy kékes pepita lett.

A Nagyi viszont semmit sem vett észre, még örült is, hogy a szúnyoginvázió idejére megkerültem a csapdával együtt. Éppen szépen felakasztotta volna a helyére, amikor egy nagy sercenés hallatszott és büdösség lett. Viszont a kék fény már nem égett.

Hát akkor én nagyon megörültem, hogy sikerült megfognom a Pánpánt, de nem mutattam, mert a Nagyi megijedt.

– Mégiscsak elrontottad azt a lámpát.

– Megpróbálom, hátha csak egy csavar hiányzik – mondtam.

A sufniban aztán kisegítettem a Pánót a csapdából. Valahogy kedvesebben nézett, csak a varkocsa volt egy kicsit zilált.

– Sikerült – gondoltam.

Most aztán visszament minden csavar, és újra kéken világított a lámpa. Egész este csapdosta a szúnyogokat, a Pánó pedig egészen mosolyogva nézett.

Azért én még egy kicsit tartottam a másnaptól, mert éjszaka lehet, hogy visszahál bele a lélek.

Összeesküvés

Akkor aztán megint jött a Tódor a nagy véggel, meg a kis zsákkal, hogy a Nagyi varrja fel majd a harminckilenc blúzra a gyöngyöket, jövő hétre, úgy, ahogyan telefonon megbeszélték. Hát én még annyi gyöngyöt életemben nem láttam, és azokat egyenként kellett felbökkögetni a Nagyinak és odavarrni azokra a fehér selyemblúzokra, amiket a lányok hordanak majd ballagáson. A blúzok meg még ott voltak egészben, egy hömböleg selyemvég, annyi volt meg belőlük. A Nagyi meg áttette a drimálást éjszakára, és egész nap, fél éjjel csattogott az olló, dübörgött a varrógép.

Én annyit tudtam segíteni, hogy először is betettem a Pánót a párna alá, mert ha az a sok gyöngy mind szétgurul, akkor az katasztrófa. Azután pedig fűztem fel a gyöngyöket, mert a Nagyi is tud feltalálni, hogy nem egyenként varrja ő, hanem csak a gyöngysoron, amit én fűztem, szalad végig cikk-cakkban a varrógéppel. Ki is próbáltuk egy darab szöveten, sikerült, és még az ujját sem szúrta át, mint a boszorkányok olyan ügyesen kapkodta a kezét. Egy gyöngyöt szétvert ugyan a tű, de azt észre se lehetett venni, hogy hiányzik.

Csak éppen a szemei koppantak le a Nagyinak, mert csak dolgozott és nem aludt, én is csak gyöngyöket láttam már, a Pánó meg tisztára bebüdösödött a párna alá.

Akkor aztán vasárnap eljött a Juci néni, hogy elvigyen egy kicsit a parkba, ahol friszbiztünk, de a Pánó is velünk volt, úgyhogy amikor magasan repült a tányér, akkor én belenéztem a Napba és káprázott a szemem, és nem vettem észre a kis fát, ami lenyúzta a combomról a nadrágot, meg a glazúrt is, de főleg az orrom lett buci, ahogy nekiplaccsantam. Mehettünk haza.

A Nagyi viszont nem volt otthon, úgy kellett előhalászni a kulcsot, de akkor mégis ajtót nyitott és igencsak nézegette az óráját, hogy jé, ennyi volt csak a park, nem is esett kétségbe, hagyta, hadd mosson és kötözzön a Juci néni, mert őneki még volt dolga. Kijelentettük a Juci nénivel, hogy tisztára belegárgyult abba a blúzvarrásba. Jó nagyot nevettünk, azután a golyós játékkal játszottam, de a Juci néninek nem segítettem, úgy, mint a Pánónak, úgyhogy ötből ötször megvertem, el is ment a kedve és inkább elmosogatott, aminek ideje is volt, mert már minden tányér piszkos volt attól a sok olajos haltól és májkrém konzervtől, amin egy hete már éltünk, egyszer szaladt le a Nagyi kenyérért meg vajért, úgy belegárgyult abba a blúzvarrásba.

Akkor aztán a Juci néni benézett a mélyhűtőbe, talált egy dobozban egy kis fagyit, azt elosztotta három felé, és egy kistányérban beadta a Nagyi adagját az ajtón. Mintha a börtönőr tette volna be. Füleltünk, de csak dübörgött a varrógép. Aztán már csak nevettünk, hogy a Nagyi úgy belegárgyult abba a blúzvarrásba, mint ahogy a légy szokott döngeni az üvegen. Még azt is el mertem mondani a Juci néninek, hogy félek, nyakunkra jön a Púder Manci és akkor nagy baj lesz, mert a vécében sincs papír, csak pézsét használunk és takarítás se volt egy hete, az ajtó pormacskát terelget, de többnyire ki sem nyitjuk.

Na, akkor megjelent a Nagyi, aki belegárgyult abba a blúzvarrásba, kihozta a megolvadt fagyit, ivott egy nagy pohár vizet és csak úgy odaszólt a Juci néninek:

– Gyere próbálni.

– Mit?

– Ne törődj sehova, gyere.

És akkor a Juci néni levetkőzött melltartóra meg bugyira, mintha nálunk készülne aludni, és aztán máris királylány lett belőle, mert a Nagyi adta rá azt a gyönyörű fehér selyem ruhát. A szoknyájába beletett valami szálakat, azoktól teljesen körben elállt, mint a filmeken. Azután a gyöngyöket is rátette, úgy ahogy majd rá fogja varrni és mondta, hogy én fűztem fel őket.

Meg még egy fátylat is előszedett, a jóég tudja honnan, de már akkor a Juci néni tisztára bőgött, meg a Nagyi is velem együtt, faltól falig, de csak pörgette a Juci nénit, hogy milyen szép kis menyasszony.

Ahogy ott a Juci néni lejtett fel-alá a királylány menyasszony ruhájában, hát elővett két gyönyörű aranygyűrűs meghívót és átadta őket. Egyiket a Nagyinak, másikat nekem, csak nekem, illetve még a Pánónak, de nem tréfából, hanem kötelezően, mert a Géza bácsi hisz benne, hogy a Pánó szerencsét hoz. Papíron volt a meghívó, de mégis úgy volt rajta az arany gyűrű, hogy meg lehetett simogatni, mint a légy a légypapíron. El is jártam én a pingvin örömtáncomat rozmárhempergéssel és fókakaffoggással.

Hát az derült ki, hogy a Nagyi azért gárgyult bele abba a blúzvarrásba, mert a ráhagyásból éppen szépen kijött a Juci néni menyasszonyi ruhája, pedig a Juci néni már járta a kölcsönzőket a Géza bácsival, csak azt mondták, még nem fizetik be az előleget, mert másra kell a pénz. De tiszta szerencse, hogy nem volt pénzük, mert így mégis a Nagyi tolt ki azzal a zsugori Tódorral, aki alig fizet valamicskét, viszont a ballagó lányokat jól megsarcolja.

Úgyhogy jöhetett azért a harminckilenc blúzért, meg köhécselhetett, hogy hát majd akkor fizet, ha neki is kiegyenlítették a számlát, a Nagyi most az egyszer nem volt mamalasz és mivel már ott lógott a szekrényben az a gyönyörű menyasszonyi királylány Juci néni ruha, hat méter fűzött gyönggyel, amit csak rá kellett varrni, hát a Nagyi azt válaszolta:

– Ennek a gyereknek a nagynénje megy férjhez, kell a pénz nászajándékra. Akkor viheti el az árut, ha kifizeti.

Erre a Tódornak teljesen leesett az álla, toporgott, mondta milyen aranyos a Pánó, megsimogatta a fejemet, de én hátrébb léptem és visszaigazítottam a hajamat, ami azért is nehéz volt, mert inkább kopaszra, mint jó rövidre sikerült. Legalábbis elől, mert hátul bökős kopasz volt. Minden esetre a szemembe nem lógott.

Akkor aztán a Tódor egy kicsit oldalra fordult, de esküszöm, láttam, hogy mekkora pénzköteget vett elő, abból lecsippentett egy kicsit, megszámolta, még visszatett egy kicsit és akkor odafordult a Nagyihoz, és neki adta. A Nagyi megszámolta.

– Annyi? – kérdezte a Tódor.

– Egen.

Ez azt jelentette, hogy ennyiben egyeztek meg, de mamalaszság volt. Úgyhogy szerintem is teljesen megérdemeltük azt a Juci néni ruhát, punktum.

Pánó légy

Ha esik az eső, akkor délután pilledni szokott a Nagyi, ha viszont meleg van, akkor kummant, máskor meg drimál.

Ha pilled, akkor három párnát tesz a feje alá, mert még fejt keresztrejtvényt, és csak akkor alszik el, amikor teljesen kinyitja a száját, és a hasára teríti a rejtvényes újságot. Olyankor már én felkelhetek és játszhatok, mert az a szabály, hogy addig kell szépen feküdnöm, amíg ő elalusz.

Hát, amikor így elpilledett, akkor én a pisztrángos botommal gyakoroltam, hogy a Pánót pontosan lógassam ide-oda, mert volt a bot mellett egy kis füzet, az mutatta, hogy a pisztráng elé kell lógatni a műlegyet, akkor aztán hajlandó bekapni. Úgyhogy a Pánó szépen fityegett a bot végén, én meg eresztettem bele a papírkosárba, a fűtőtest mögé meg a szekrény tetejére, de szerencsére nem ébredt fel a Nagyi, amikor leverte a Pánó a szárított rózsacsokrát, mi még a nagypapámtól való volt. Szépen székről visszatettem a csokrot, a szirmokat pedig összeszedegettem egy újságra.

Akkor inkább a konyhában próbáltunk szerencsét, főleg az ablakon lógattam ki a Pánót, mert lent virágágyás van, és azt nagyon díjazzák a virágok, ha borús égből megjelenik egy Pánó.

Viszont a konyhai légypapírba beleakadt a botom, úgyhogy azt leszedtem, úgyis alig megy rá a légy, mert már a légy el van kényeztetve, mint a pisztráng, hogy az orra elé kell lógatni a légypapírt, hogy légy szíves, kedves légy, légy kedves, szíves légy, döglött légy.

Oda is adtam a Pánónak a légypapír egyik végét, aztán úgy lógattam oda a legyekhez és csacsi legyek, ha nem fogdosta őket halomra. Ez már tiszta felfedezés!

Akkor aztán elindultam, hogy hasznos legyek, mert a szobában jó összefogdosni a legyeket, hogy ne zavarjanak éjszaka, meg például délután a pilledésben. Az egyiket az asztalon fogtuk meg a Pánóval, sétálgatott, mosakodott a mellső lábaival, azután szépen fölébe emelkedett a Pánómadár, az a szörnyű égi vész, és akkor a légy oda akart menni az ő fityegő haverjaihoz és kész, meg is volt.

Egy másik az éjjeli szekrényen szaladgált, a Nagyi kekszén, mert ő rejtvényfejtés közben szokott háztartási olcsókekszet ropogtatni. No, akkor aztán nagyon óvatosan kellett a Pánónak ereszkednie, hogy a ragacs légypapír megálljon a keksz fölött, de ment simán, már el is kaptuk.

És akkor már teljesen fel voltunk készülve a nagy mutatványra, hogy megfogjuk az a legyet is, ami a Nagyi orrán sétált és zavarta az álmát, mert fintorgott, meg kapdosott is a légy felé, ami már inkább csak drimálássá tette a pilledést.

A Pánó szerintem most kivételesen ügyes volt, mert a légypapír alsó csücske szépen beállt a Nagyi orra hegye fölé, csak egyet kellett volna lépnie a légynek, de e helyett a Nagyi kapott oda. Hát bizony odaragadt a papír a kezére, azzal meg úgy ébredtében valahogy a fejéhez kapott, és bizony a légypapírunk belekeveredett a hajába, de még egyik szemét is letakarta, mire felült.

Sikoltozott is, pedig azt nem szokott, ha pilled.

– Jaj, Uramisten, mi történt, Jesszus Mária.

– Csak a légypapírt tekered magadra, maradj nyugton.

És szépen emeltem felfelé a Pánót, de már akkor annyira beleragadt a légypapír a Nagyi hajába és szemöldökébe, hogy inkább eltépte és kiment a mosdóba. Ott valamelyest levagdosta, de egy pár fecni még mindig maradt a frizurájában.

– Még szerencse, hogy esőben sokan lemondják a fodrászt. Úgyis akartam menni – vigasztalt.

Úgyhogy szépen elballagtunk a fodrászhoz, ahol kiszedegették a fecniket, némelyikhez persze kellett vágni is, aztán kifésülték a maradék legyeket.

– Én most inkább nem szárítanám be, mert ha maradt benne véletlenül légy és az beleég, akkor rossz szaga lesz.

Így lett a Nagyinak új frizurája, ami tetszett is nekem, csak az nem, hogy aztán magához ölelt, megsimogatott, mert nehezet kérdezett:

– Szeretnéd jóvá tenni?

– Persze.

– Akkor neked is lesz új frizurád – és odaszólt a Piri néni fodrásznak:

– Pirikém, ha úgyis ráérsz most, akkor légy szíves, jó rövidre, de ne kopaszra.

Úgyhogy akkor éppen olyan világító fejjel mentem haza, mint a Csimasz, meg a Csusza, ennyiben már én is nagy gyerek lettem.

A Pánó meg vigyorgott rám a hosszú varkocsa alól, de azt még megkapja, hogy én is jól levágom neki, rövidre, sőt kopaszra.

Össze esküvés

Abból viszont, amit a Tódor adott, vettünk nekem szép fekete cipőt. Otthon kellett benne járkálnom, hogy ne törje majd a lábamat a lagziban. Minden nap egy körrel többet, úgyhogy az utolsó nap már harminc kört tettem meg a szégyenfoltos szőnyeg mellett, pedig kettőt el is sumákoltam, mert arra már nagyon feltörte a lábamat a cipő, sebes is volt a bütykömnél.

Amikor az első esküvő volt, és olyan sokat beszélt egy néni, akkor ki is kéredzkedtem, mert éppen az ajtó előtt volt jó gyep, ott levettem a cipőmet, szaladgáltam, sőt, egy csapot is találtam, azt finoman megengedtem, ott hűtöttem a tapragacsos lábamat. A Pánót meg odatettem a szép gyepre, hadd élvezze ő is. Amikor jött kifelé a násznép akkor én szépen felvettem a zoknimat, cipőmet, meg is kötöttem huszármasnira. Fel is álltak félkörben a gyepre, éppen a Pánó elé, mintha neki tisztelegnének, pedig csak fényképezték őket. Mondták, zárjam el a csapot, mert tocsog már a fű és én is álljak be az első sorba, a menyasszony mellé.

Hát, ahogy zártam el azt a csapot, egyre erősebben kezdett spriccelni, én meg megijedtem, még gyorsabban tekertem, még jobban spriccelt. A Micu bácsi jött volna segíteni, de őt is úgy beterítette, hogy csöpögött, mint az egész násznép, mert nem tudtak elég gyorsan szétszaladni.

– Nem baj, ez csak víz – vigasztalta a Géza bácsi Juci nénit, aki nagyon sírt.

De tényleg gyorsan száradtunk, sőt, a templom előtt még nevettünk is, mert a Pánó teljesen száraz maradt, ugyanis őfelette átcsapott a víz. Főleg pedig azért nevettünk, mert ahogy a templom előtt szárítkoztunk, hát eleredt egy eső, és a pap, aki csak a szomszédból szaladt át, teljesen bőrig ázott.

És az egész násznép nézte a szivárványt, amíg a pap átöltözött.

Szépen végigültem az egészet a Nagyi mellett, csak nagyon éhes meg szomjas lettem, de arra való a lagzi.

Mindenki kólával kínált, aki már sok bort ivott, mert azt hitték, nekik a bor való, nekem meg a kóla. Viszont a menyasszonyi tortáról elkértem a piros marcipánrózsát, meg is ettem, mert olyan gyönyörű. Nem ízlett, mert valami paprikával színezték, hát paprikás marcipán, jó nagy marhaság, úgyhogy ki is hánytam tőle gyorsan mindent, éppenhogy oda tudta tartani a Nagyi a levesestálat, különben még nagyobb a baj. Így se volt kicsi, mert szegény menyasszony meg félrenyelt, amikor rám nézett, úgyhogy egészen fejre kellett állítani és úgy ütni a lábát, hogy kilátszott a bugyija.

Akkor aztán a Géza bácsi úgy gondolta, hogy megvigasztal, mert mindenki engem nézett, főleg pedig a Pánó nézett úgy rám, hogy darabolós gyilkos lettem volna tőle.

– Ugye szép a menyasszony? – kérdezte Géza bácsi, amire nagy éljenzés meg taps lett.

Akkor aztán elmondta, hogy a ruhát a Nagyi varrta, és én mennyit segítettem neki. Fel is kellett állnunk. És meg kellett mutatnom a Pánót, mert az fog majd szerencsét hozni a Juci néninek és a Géza bácsinak a házasságban, és ők is egy pontosan olyan kisfiút szeretnének, mint én.

Erre meg minket éljeneztek, persze fel kellet tartanom a Pánót, aki fő sztár lett.

– Hozd ide a csacsidat, hadd öleljük meg mind a ketten! – kérte Géza bácsi.

Csakhogy nekem a ruhám hányásos volt a paprikás marcipántól, a cipőm sem volt rajtam, mert abban a pillanatban lerúgtam, amikor végre leülhettünk, úgyhogy inkább dobtam a Pánót.

Ő meg persze éppen a boroskancsót öntötte éppen a Juci néni ruhájára, úgy, hogy a nagy kapkodásban még tört tányér és pohár is. És hatalmas nevetés lett, mert mindenki örült, hogy ezek szerencsés jelek, úgyhogy a Pánó tényleg szerencsét hoz.

A Géza bácsi meg felkapta a Juci nénit és kiszaladt vele, csak akkor jöttek vissza, amikor már egészen átöltözött.

Én esküszöm, azért vannak ilyen Csuszák, meg Csimaszok, mert az emberek nem értenek a neveléshez. Ezt a rossz Pánót mindenki ölelgette, hogy hozzon neki is szerencsét, ahelyett, hogy rendesen ellátták volna a baját, amiért ilyen borzasztó rossz.

Viszont a Rinci nénivel, aki a Nagyi mellett ült másik felöl, ővele igazságosak voltak, mert senki sem kérte fel táncolni, annyira csámcsogott és folyton evett.

A Pánó lehet rossz, ő meg nem? Hogy csinálja ezt a Pánó?

Bika csököny

Hát én komolyan mondom, hogy talán mégis jobb a Sütő gyereknek, mert az, ha rosszat csinál, hát kap a kutyájuk pórázával. Igaz, én már nem ismertem a kutyájukat, mert már régen megdöglött, de a póráza ott ló még a fogason, úgyhogy kéznél van és akkor azzal üti vágja a Sütő gyereket az apukája. Vagy ha az éppen nem ér rá, akkor az anyukája, mert ha nem veri meg úgy, ahogy kijár, akkor ő is kap, meg a drágalátós fiacskája is, ha megjön az apuka. Akkor aztán szépen hidegvizes ruhát tesznek a hurkákra, amiket az a fonott póráz kihömbölít, és másnap már alig látszik valami. A Sütő gyerek apukája meg azt mondja, őt is gyepálták rendesen, rendes ember is lett belőle, dolgozik és ha néha-néha be is rúg egy kicsit, hát ő másnap mindig pontosan ott a munkahelyén, még egyszer el nem késett. Hát ő is kapott bika csökönnyel, ami még erősebb lehet, mint a kutyáé.

Nálunk, ha valami rosszul sikerül nekem, hát akkor a Nagyi csak sóhajtozik, hogy mekkora gond ez neki, meg ő már nem ért a gyerekneveléshez, öreg is hozzá, aztán meg vigasztalgat, hogy majd máskor ügyesebb leszek, meg hogy kicsi vagyok még, meg majd ha egy kicsit másképp lesz…

És vette nekem azt a drága labdát, amivel az igazi focisták, a nagyok is fociznak, olyan keményre lehet fújni, hogy az összes vakolatot leviszi, még a Pánót se merem odaállítani, pedig azt aztán nem érdekli semmi.

Hát akkor én annyit könyörögtem a Nagyinak, hogy leengedett a térre, mert egy ilyen labdával már nem lehet az udvaron rugdosódni, ezzel már bevesznek a téren is. Meg kellett ígérnem, hogy a háztömbnél maradok a járdán és utána megkérek egy nénit, nem férfit és nem lányt, csak olyan néni, mint a Juci néni, vagy inkább mint a Muci néni, vagy legjobb, ha olyat, mint a Manci néni, hogy kísérjen át a térre.

Még a Pánót is otthon hagytam, nehogy bajt hozzon rám és főleg, hogy a nagyok ki ne nevessenek miatta, ami főleg bajhozás.

Hát az a néni, akit én kifogtam, bizony nem egykönnyen vágott neki velem.

– Biztos, hogy elengedtek otthonról?

– Igen, éppen a Nagyi kért meg, hogy kérjem meg a nénit, hogy kísérjen át. Meg majd vissza is meg kell kérnem.

– Csak este jövök vissza. Apukád, anyukád is elengedett?

– A Nagyi vigyáz rám most.

– Ők elengednének.

– Igen, azt hiszem – de egy kicsit sírnom kellett.

– Hol lakik a nagymamád?

Megmondtam, utcát, házszámot, ajtót. Telefonszámot.

– És te hol laksz?

– Ott.

– És amikor nem a nagymamád vigyáz rád?

Na, erre már usgyé, szaladtam egy háztömböt, hogy ellenkező irányból tudjam kilesni, ott van-e még a néni, aki szerintem a Púder Manci munkatársa volt és már bánom, hogy megmondtam neki azt a sok mindent. Már a tér túlsó felén büllögött, biztosan a tyúkszemét ment kivágatni, azért volt olyan csámpás. Szerencsém, mert ha egy gyorsabb nénit fogok ki, hát elkaphatott volna.

Úgyhogy tiszta sor, szépen körülnéztem, erre is arra is, aztán már át is szaladtam a térre.

Abban viszont igaza volt a Nagyinak, hogy korán volt még, meg abban is, hogy nem bírtam magammal, annyira mentem volna az új labdámmal, ami főleg azért kellett, hogy majd azzal bevesznek a nagyok a téren. Úgyhogy addig is gyakoroltam, amíg jöttek. A fordulós cselt főleg, hogy futok, aztán ráállok a labdára és visszafordulok. Jó volt a fűben, mert itt nem jött le azonnal a glazúr a térdemről, amikor elestem. Aztán dekáztam egyet-kettőt, ahogy sikerült.

Akkor jött meg az első két fiú. Nézték a labdámat, kérdezték, kipróbálhatják-e. Persze. Dekázgattak, rugdosták egymásnak, mondták, nagyon jó. Nekem is odarúgták, csak kicsit magasan, úgyhogy ütöttem bele.

– Tudsz focizni?

– Persze.

Arra a kisebbik megint odarúgta a labdámat, de olyan erősen, hogy belefájdult a lábam. Egymásnak kezdték rugdosni a labdát. Aztán jöttek még egy páran, kapufákat böktek. Én is kereshettem jó ágat, de csak törőset találtam. Akkor csináltak csapatot, és a Csimasz azt mondta, ha odaadom a labdámat, akkor lehetek tartalék. Meg labdaszedő, az út felőli oldalon. Más tartalék nem volt és labdaszedő sem.

Viszont dicsérték a labdámat, hogy milyen jól lehet vele pörgetni, meg azt is mondták, profi. És a Tüdő orrbarúgta a Pepét, és akkor amíg a Pepe rinyált, addig engem állított be a Csimasz. Egyszer kaptam is labdát, de nagyon erős volt, kipattant rólam.

– Halványka – mondta a Csimasz.

Több labdát nem is adtak, nehogy megint eltörjem, úgyhogy csak futkostam hiába, aztán visszajött a Pepe. Aztán kezdett sötétedni, meg már nagyon untam a tartalékságomat, és kértem is a labdát, hogy mennem kell.

A Csimasz azt mondta, a döntő gólig még ezzel játszanak, mert ezzel is kezdték el, szólnom kellett volna az elején, ha a tyúkokkal haza kell mennem. Volt már vagy öt gól, de még mindig nem a döntő. Aztán kivártam még egyet és kértem a labdát, mert már alig lehetett látni.

– Ne rinyálj – szólt rám a Csimasz.

– Cserélhetünk – mondta a Mócsing, mert az övé volt a másik labda.

– Azt már nem.

Akkor aztán a Csimasz a hóna alá csapta a labdát és odajött hozzám.

– Bátor vagy?

– Igen.

– Akkor figyelj. Én rúgom át az úton. Ha utána mersz futni, akkor a tiéd. Ha nem, cserélsz a Mócsinggal.

Amikor a sarkon bekanyarodott az autó, jó erősen világított a lámpája, akkor én már nem gondoltam arra, hogy csak olyan néni, mint a Juci néni, vagy inkább mint a Muci néni, vagy legjobb, ha olyan, mint a Manci néni kísér át engem, hanem arra gondoltam, hogy a Mócsing labdájával legfeljebb a Hódiék vendégei előtt tüntethetünk.

De a Csimasz nagyon sokat várt. Már egészen előttünk volt az autó, akkor rúgta át a labdát. Hatalmas fékezés, megállta a kocsi, én meg usgyé, rohantam a labdámért. Felkaptam, és már tűztem is hazafelé, ezerrel, tiszta sor. Az autó meg szépen lassan jött mellettem. A Nagyi már kint állt a kapuban. Boldogan átölelt és akkor kiszállt az autóból egy magas bácsi, meg egy hosszú hajú néni. Bemutatkoztak a Nagyinak, ő meg csak nézett rájuk furcsán.

– Azért kísértük haza a kisfiút, mert a páromon múlt, hogy idejében lefékezett, és nem ütöttük el – mondta a néni.

– A labda után szaladt.

– Pedig kértem, hogy kérjen meg valakit, kísérje át! – pityeredett el a Nagyi.

– Jól van, semmi baj. Szerencsére éppen mi jöttünk arra, és tetszik tudni, a páromnak volt egy halálos balesete, egy öreg néni lépett elé, azóta még óvatosabbak vagyunk.

– Úgyhogy amikor láttuk a fiúkat ott a járda szélén, már nagyon figyeltünk.

Akkor aztán a Nagyi tovább hálálkodott, hívta őket egy kis fagyira, de ők szépen elbúcsúztak. A magas bácsi nyomott egy barackot a fejemre.

– Máskor jobban vigyázz öcsifül.

Akkor aztán a Nagyi csak ölelgetett engem, meg sírt, milyen jó, hogy semmi bajom, meg hogy máskor majd ő is lejön velem a térre, mert biztosan olyan jót fociztam, hogy nem vettem észre, hogy besötétedett, azért rohantam annyira hazafelé.

És a Pánó meg csak figyelt nagy szemtelenül, mert ő persze jól tudta, mi történt, és azt is jól tudta, hogy nem mondhatom el a Nagyinak, milyen jót fociztam és miért kellett annak a magas bácsinak fékeznie.

Hát ezért fogom én másképpen nevelni ezt a Pánót, mert én aztán nem fogok sírni meg aggódni érte, hanem rendesen ellátom a baját, ha majd lesz kutyánk, éppen arra lesz jó a póráza.

Ha otthon van. Mert az utcán, ott aztán nem hagyom szaladgálni, csak amikor már mindent rendesen megtanult. Nehogy úgy járjon, mint a Sütőék vizslája, akit egy cementes autó ütött el.

Galiba

A kutyák meg például annyira tudatlanok, hogy az utca közepén szexelnek. Nagyi szerint ugyan csak azért futnak ki szerencsétlenek az autók elé, mert a tudatlan emberek megdobálják őket, de az majdnem mindegy, hogy a járdán vagy az úttesten. Szerintem még szobában is meggondolandó ez a szex dolog, mert nem sok jót látok abban, hogy az egyik a másik hátán van és úgy szaladgálnak.

Minden esetre egyszer kipróbáltam. Megkértem a Juci nénit, vegyen a hátára és szaladjunk. Megcsinálta. Jó volt. A Nagyi nem háborodott fel különösebben, pedig rokonoknak állítólag nem szabad szexelni, mert debil lesz a gyerekük, mint a Patyiéké. Akkor aztán a világ legmagasabb kerítése sem óvja meg őket a szégyentől, még ha be is varrják valami intézetbe.

És ha tudatlanok is a kutyák, meg mindenhová odakakilnak meg pisilnek, akkor is szeretnék én egy kutyabarátot. A Nagyi nem hajlandó. Pedig nagyon megígérte, amikor gyötörtem miatta:

– Szerinted lehet nekem testvérem?

– Egen.

– Mikor lesz?

– Jaj, ne gyötörj.

– Hogyan lehet?

– Most azt én honnan tudjam?

– Hogyan gondolod, hogy én már mindig egyedül leszek?

– Mit szeretnél? Már megint kutyát.

– Hogyhogy már megint? Még mindig.

– Jó, majd meglátjuk.

Úgy megláttuk, hogy a kutya lett a legnagyobb tabak. Még a Juci néni sem volt hajlandó még csak sutyorogni sem róla. Pedig vele is jól balfülről kezdtem jobbkézzel:

– Mesélj a Mukiról!

– Azt már biztos mondtam, hogy… Nem, nem fogok veled kutyázni, mert szegény Nagyira a frász jön.

– Tényleg előre tudta…

– Punktum.

Végülis a Géza bácsit sikerült nagy nehezen csőbe húznom. Azt mondta, legalább legyen élményem a kutyákról, mert most túlságosan idelizálom őket. Neki van egy barátja, aki kutyatenyésztő, elvisz hozzá. Mondtam, menjünk oda már biztosan nem fogom őket lizálni. A Liza ugyanis a szomszédunk, és sokat pusmognak róla. Tényleg sok fiú jár hozzá, de hogy még a süket Lajos bácsi is az szerintem túlzás.

Szóval a Frici bácsinak nagyon szelíd kutyái vannak, de az sem veszi el a kedvemet, mert a Bak is csak akkor vadult be, ha már nagyon bántották a gazdáját. Az olyan kutya, mint a Kovácséké, aki mindenkire acsarog, az nem tud igazán megvédeni engem, olyan kell, aki szerény, csak akkor lesz határozott, amikor a Csusza bandája végképp el akarja venni a biciklimet.

Addig csak szép szerényen futkározik, meg leül, ha mondom, pacsit ad, ilyesmi. Senki sem sejti, hogy tűzbe menne értem. Majd azt is gyakoroljuk, csak éppen a Pánót tesszük be helyettem, azt úgyse égeti meg a tűz sem. Másfelől az sem jó, ha túlságosan szerény az én kutyám, mint a Rinci néni, aki hiába nem mondja, hogy doktor, csak ha nagyon kell, viszont nem is látszik rajta, mert mindig csámcsog. És lompos is.

Persze azt is szokta régebben mondogatni a Nagyi, még mielőtt tuba lett a téma, hogy mennyi gond van egy kutyával. Viszont azt is szokta sóhajtozni például a Dézi néninek, amikor az idők végezetéig labognak a kapuban, hogy velem mennyi gond van, és hogy én teljesen az ő nyakába szakadtam, de hát nincsen más megoldás pillanatnyilag. Azért mondom, hogy jó nekem egy talált kutya is, az nem tehet sok szemrehányást, hogy ő milyen nemes vérű és jobb hely járna neki. Kert, meg saját ház.

Úgyhogy a Frici bácsit jól meg is sértettem.

– Ez belga juhász! – mutatta be Koksz nevű kutyáját.

– Nem baj, mondtam, a német juhász úgyis túl menő nekünk.

Na, amit a Géza bácsi kapott a fejére, azt nem tette zsebre. Mert a belga juhász aztán mindenféle ügyességi és szépség versenyt nyer, mozgékony, okos, bátor és mégis barátságos, és különben is, minek hozott ide a Géza bácsi olyat, akinek lövete sincs a kutyákról. Az voltam én.

Akkor aztán előparancsolta Efit, a kutyamamát, hogy csak maradjon tátva a szájunk. Hát ez az Efi először is felmászott egy létrán. Azután egy csövön bújt át, de ami a legjobb volt, hogy én elbújhattam a házban és akkor az Efi megkeresett. Csak azt kötözte a lelkemre a Frici bácsi, hogy vigyem az Efi labdáját, kuporogjak és amikor ő mondja, akkor adjam oda a labdát Efinek. Először csak a konyhaajtó mögé bújtam, erre az Efi egyenesen odaszaladt hozzám, leült és ugatott. Hát majdnem az történt velem, mint amikor a szőnyegen nagyon nagy foltot ejtettem, de aztán csak kibírtam, amíg jött Frici bácsi.

Másodszor már rafinált voltam. A ruhás szekrénybe bújtam, kicsit magamra is húztam az ajtót, hiába volt nagyon Ella mama szag. Efi az orrával kinyitotta az ajtó és megint ugatott, de most már hallottam, hogy kedvesen.

Még egyszer is elbújhattam, pedig levertem egy csomó vállfát és Frici bácsinak nem volt felesége, aki megigazította volna. Úgy is maradt. Az viszont tényleg hülyeség volt, hogy a spájzba bújtam, mert amikor kidöntöttem egy zsák sörösüveget, akkor nem csak az Efi talált volna meg, hanem talán még a süket Lajos bácsi is.

Akkor aztán megnézhettük a kölyköket. Mondhatom, hogy esküszöm, teljesen olyan volt, mint amikor autót vezettem, csak most nem látták a Hódiék. Amikor az első kiskutya odaszaladt a lábamhoz és elkezdte rágni a cipőfűzőmet, hát megroggyant a térdem és azt se tudtam hol vagyok.

– Ez a Galiba. A legrosszabb az összes közül.

Aztán türemkedett elő a többi kis fekete gombóc, hömbölögtek, ugráltak, birkóztak. Úgy esteledett ránk, hogy észre sem vettem. Géza bácsi és Frici bácsi már régen bementek a házba sörözni. Engem meg úgy kellett ráncigálni, hogy az utolsó buszt elérjük.

– Kérem a Galibát! – makacsoltam meg magam.

– Nagyanyád kidob vele együtt.

– Akkor lakok vele a parkban.

– Van neked aranyos csacsid – vígasztalt Frici bácsi.

Erre aztán úgy hajítottam el Pánót, hogy magam is megbántam. Na, erre ugrott is Efi, fogta a Pánót, és hozta vissza. Szépen leült velem szemben és tartotta.

– Látod, Efi is azt mondja, hogy inkább a Pánót vidd, ne az ő kölykét – füllentett Géza bácsi.

– És meg is marad majd neki?

– Egy ideig.

– Aztán?

– Elviszi a gazdája.

– Mert már van gazdája.

– Igen.

Erre aztán hónom alá csaptam a Pánót és indultam is. Mert az a legcsúnyább becsapás volt, amit a Pánó valaha művelt velem, hogy ő állt a Galiba helyébe. Meg is ígértem, hogy ott hagyom a buszon, vagy másképp vesztem el. De erre már nem is gondoltam többet, hanem úgy aludtam el, hogy mindig csak a Galibára gondoltam.

Impresszum

A könyv kiadója:

Pszichogram Kft.

1028 Budapest Kővári út 10/A

Telefon: +36 1 219 3498

A kiadásért felel:

Baktay Zelka

Az e-könyv létrehozásában együttműködött:

Farkas István

Címlap:

Baktay Péter

© Pszichogram, 2012

© Baktay Miklós, 2012

© Baktay Péter, 2012

Minden jog fenntartva.

www.baktayhazaspar.hu

baktay@baktay.hu

ISBN: 978-963-08-5055-1 (epub)

ISBN: 978-963-08-5056-8 (mobi)